ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023 року                                                    м. Дніпро         Справа №  908/1770/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  Чередка А.Є. (доповідач)      
суддів: Коваль Л.А., Мороза В.Ф.
при секретарі судового засідання: Радіновському Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “КВС-Україна”

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Корсун В.Л.) від 23.01.2023р. у справі №  908/1770/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “КВС-Україна”, 01042, м. Київ, бул. Дружби Народів, буд. 19
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго”, 69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 180
про стягнення 402  399,08 грн., -      
                                                                 ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022р. до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “КВС-Україна” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго” про стягнення переплати за договором про постачання електричної енергії споживачу від 08.06.21 № 8Хм у розмірі 327  539,11 грн. та переплати за договором про постачання природного газу від 08.06.21 № 32ПГ2021 у розмірі 71  736,22 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на виконання укладених між сторонами договорів № 8Хм від 08.06.21 про постачання електричної енергії споживачу та № 32ПГ2021 від 08.06.21 постачання природного газу позивачем було здійснено переплату за договорами на загальну суму 402  399,08 грн. На виконання умов договорів та приписів законодавства, що регулює спірні правовідносини, позивач своєчасно повідомив відповідача про припинення зазначених договорів та звернувся до відповідача з листами та претензіями щодо повернення суми переплати. Однак, відповідачем відповіді ні на листи, ані на претензії не надано, суму переплати не повернено.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.01.2023р. у справі №  908/1770/22:
-          позов задоволено частково;
-          стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго” (69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 180, код ЄДРПОУ 38563752) на користь товариства з обмеженою відповідальністю “КВС-Україна” (01042, м. Київ, бул. Дружби Народів, буд. 19, код ЄДРПОУ 31189761) – грошові кошти у розмірі 74  859 (сімдесят чотири тисячі вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн. 97 коп., судовий збір у розмірі 1  122 (одна тисяча сто двадцять дві) грн. 90 коп.;
-          в іншій частині позову відмовлено. 
Не погодившись з даним рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю “КВС-Україна”, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2023р. у справі №  908/1770/22 в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 327  539,11 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зокрема зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не поновив строк для надання додаткових доказів, які апелянт надавав у зв`язку з додатковими запитаннями суду, та з яких можливо було б встановити обставини на підтвердження існування заборгованості відповідача за договором про постачання електричної енергії споживачу від 08.06.21 № 8Хм у розмірі 327  539,11 грн.
Водночас, апелянт зазначає, що навіть без врахування додатково поданих позивачем доказів разом з поданням додаткових пояснень від 17.01.2023р., надаючи оцінку поясненням позивача щодо допущеної технічної помилки в акті-рахунку № 8Хм/5301 від 31.12.21, суд першої інстанції був зобов`язаний повністю врахувати всі обставини справи та надати їм оцінку з врахуванням всіх джерел права, в тому числі, практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, та уникнути надмірного формалізму при аналізі наданих доказів та тлумаченні норм права для винесення обґрунтованого та законного рішення.
Серед іншого апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не було забезпечено можливості участі представникам позивача на судовому засіданні, що також спричинило ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.03.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “КВС-Україна” на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2023 у справі №  908/1770/22, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 18.04.2023р.
Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсягу та просив її задовольнити. 
Товариство з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго” не забезпечило явку свого представника в судове засідання та не надало відзиву на апеляційну скаргу позивача.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 08.06.2021р. між ТОВ “Вільна енергетична компанія “Палівенерго” (постачальник) та ТОВ “КВС-Україна” (споживач) укладено договір №8-Хм про постачання електричної енергії споживачу (надалі – договір-1), за умовами п. 2.1. якого постачальник продає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
Відповідно до п. 5.5. договору-1, розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.
Пунктом 5.7. договору-1 визначено, що оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 робочих днів з дати рахунку, або протягом 5 робочих днів від дати, зазначеної у комерційній пропозиції щодо оплати рахунку, оформленого споживачем. Всі платіжні документи, що виставляються постачальником споживачу, мають містити чітку інформації про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені сторонами цього договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних веб-сайтів для отримання інформації про подання звернень, скарг та претензій щодо якості постачання електричної енергії та надання повідомлень про загрозу електробезпеки.
В п. 5.8. договору-1 сторони обумовили, що по закінченню розрахункового місяця на підставі наданих даних комерційного обліку споживача, постачальник надсилає споживачу поштою до 11-го числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим, акт купівлі-продажу електричної енергії, підписаний зі свого боку, у 2-х примірниках.
Підпунктом 13 п. 6.1. договору-1 визначено право споживача перейти на постачання електричної енергії до іншого електропостачальника, у разі наявності договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії та відсутності припинення постачання електричної енергії внаслідок наявності заборгованості за постачання електричної енергії перед діючим постачальником, та/або достроково призупинити чи розірвати цей договір у встановленому ним порядку.
Відповідно до п. 10.1. договору, споживач має право змінити постачальника шляхом укладення нового договору про постачання електричної енергії з новим електропостачальником, принаймні за 21 день до такої зміни, вказавши дату або строки, в які буде відбуватись така зміна (початок дії нового договору про постачання електричної енергії).
Зміна постачальника електричної енергії здійснюється згідно з порядком, встановленим ПРЕЕ (п. 10.2 договору-1).
08.06.2021р. між ТОВ “Вільна енергетична компанія “Палівенерго” (постачальник) та ТОВ “КВС-Україна” (споживач) укладено договір №32 ПГ 2021 постачання природного газу (надалі договір-2), за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити споживачу у 2021 році товар: природний газ (код згідно УКТ ЗЕД 2711210000) (далі – газ), в обсягах і порядку, передбачених даним договором, споживач зобов`язується прийняти газ та оплатити постачальнику його вартість у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених даним договором.
Відповідно до п. 3.1. договору-2, порядок оплати на кожний розрахунковий період визначається в додаткових угодах до даного договору.
Остаточний розрахунок за фактично отриманий обсяг газу у звітному місяці здійснюється до 10-го числа місяця, наступного за місяцем споживання газу (п. 3.1.1 договору-2).
Споживач проводить розрахунки за газ шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п. 3.2. договору-2).
Відповідно до п. 4.3. договору-2 приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, коли споживач був включений до реєстру постачальника, оформлюється актом приймання-передачі природного газу.
Пунктом 4.8. договору-2 обумовлено, що зміна постачальника газу здійснюється у випадках та у порядку, передбаченому умовами даного договору та/або чинного законодавства, зокрема, відповідно до розділу IV Правил постачання природного газу.
Споживач зобов`язаний письмово повідомити постачальника про намір змінити постачальника не пізніше, ніж за 21 календарний день до запланованої дати припинення договору. Датою повідомлення постачальника в даному випадку вважається дата отримання повідомлення від споживача постачальником. Відповідне повідомлення споживач зобов`язаний направити постачальнику цінним листом з описом вкладень (з повідомленням про вручення) або безпосередньо уповноваженому представнику постачальника (п. 4.9. договору-2).    
Листами від 10.12.2021р. за вих. №163 та №164 позивач повідомив відповідача про припинення договорів №32 ЗП 2021 від 08.06.2021р. про постачання природного газу та №8Хм від 08.06.2021р. про постачання електричної енергії у зв`язку з переходом до іншого постачальника.
Листами від 17.01.2022р. за вих. №6 та №8 позивач просив відповідача повернути залишкові кошти за договорами у зв`язку з призупиненням дії зазначених договорів.
У зв`язку з неповерненням відповідачем коштів, позивач звернувся до останнього з претензіями від 17.03.2022р. за вих. №101 та №102 щодо повернення коштів у сумі 327  539,11 грн. за договором №8Хм від 08.06.2021р. про постачання електричної енергії та 74  859,97 грн. за договором №32 ЗП 2021 від 08.06.2021р. (постачання природного газу – 71  736,22 грн. та замовлення потужності – 3  123,75 грн.).
Відповідачем вимоги позивача не виконані та грошові кошти, отримані за договорами, не повернуто, що стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача в примусовому порядку 402  399,08 грн.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем дотримано порядок повідомлення відповідача про припинення договору від 08.06.2021р. №32 ПГ 2021 постачання природного газу та матеріалами справи доведено наявність переплати позивачем за отриманий природний газ, відповідно переплата у сумі 74  859,97 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми 327  539,11 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що акт-рахунок №8Хм/5301 від 31.12.2021р. складено саме до договору №8 Хм від 08.06.2021р..
Проте, апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції безпідставним та помилковим з огляду на наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. 
Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону та умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.
Аналогічний припис містить Господарський кодекс України, частинами 1, 7 ст. 193 якого встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1). ... Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч. 7). 
Згідно з частинами 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Положеннями ст. 655 Цивільного кодексу України закріплено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
За приписами ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Приписами ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Відповідно до постанови Верховного суду України від 25.03.2020р. у справі №  537/4259/15-ц, якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу регулюються, зокрема, Законом України “Про ринок природного газу” та Правилами постачання природного газу, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015р. № 2496.
Згідно з п. 2. розділу IV Правил постачання природного газу кожен споживач має право на вільний вибір постачальника шляхом укладення з ним договору постачання природного газу відповідно до умов та положень, передбачених цими Правилами. Зміні постачальника має передувати укладення договору постачання природного газу з новим постачальником та розірвання договору постачання природного газу з діючим постачальником або його призупинення в частині постачання природного газу в певному розрахунковому періоді. Для зміни постачальника у споживача має бути відсутня прострочена заборгованість за поставлений природний газ перед діючим постачальником, що підтверджується письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків, або наявний письмовий дозвіл діючого постачальника на перехід споживача до нового постачальника.
В свою чергу, взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року № 312.
Згідно з п. 6.1.1. Правил роздрібного ринку електричної енергії споживач має право в установленому цими Правилами порядку на зміну електропостачальника шляхом укладення нового договору про постачання електричної енергії споживачу (постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг) з новим електропостачальником.
Відповідно до абз. 2, 3 п. 6.1.22. Правил роздрібного ринку електричної енергії (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, якщо споживачем здійснена переплата за прогнозними даними споживання, попередній електропостачальник повинен протягом 5 робочих днів повернути споживачу надлишок коштів. Зазначені платежі мають бути здійснені сторонами протягом 10 робочих днів після зміни електропостачальника.
Як свідчать матеріали справи, за актом виконаних робіт №32 ПГ 2021/5209 від 31.12.2021р. відповідачем позивачеві поставлено у грудні 2021 р. природний газ на суму 290  539,10 грн., за період грудень 2021 р. позивачем сплачено суму 362  275,32 грн. Тобто, сума переплати становить 71  736,22 грн.
За актом виконаних робіт №32 ПГ 2021/5210 від 31.12.2021р. вартість замовлення потужності на грудень 2021р. становить 1  341,32 грн. Позивачем сплачено відповідачеві 4  465,07 грн. Таким чином, переплата становить 3  125,75 грн.
Листом від 10.12.2021р. за вих. №163 позивач повідомив відповідача про припинення договору №32 ЗП 2021 від 08.06.2021р. про постачання природного газу у зв`язку з переходом до іншого постачальника.
Отже, позивачем дотримано порядок повідомлення відповідача про припинення договору від 08.06.2021р. №32 ПГ 2021 постачання природного газу та матеріалами справи доведено наявність переплати позивачем за отриманий природний газ у сумі 74  859,97 грн.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що переплата за договором від 08.06.2021р. №32 ПГ 2021 постачання природного газу у сумі 74  859,97 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Також, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження переплати за поставлену електричну енергію позивачем до позовної заяви додано акт-рахунок купівлі продажу електричної енергії №8Хм/5301 від 31.12.2021р., з якого вбачається, що у грудні 2021р. відповідачем передано позивачеві електричну енергію на суму 953  929,13 грн. Позивачем фактично сплачено 1  281  468,24 грн. Тобто, переплата становить 327  539,11 грн.
Листом від 10.12.2021р. за вих. №164 позивач повідомив відповідача про припинення договору №8Хм від 08.06.2021р. про постачання електричної енергії у зв`язку з переходом до іншого постачальника.
Водночас, із зазначеного акту-рахунку вбачається, що цей акт-рахунок складено та має відношення до договору №8Хм від 07.06.2021р.   
В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено, що в судовому засіданні представник позивача пояснив вказану обставину тим, що в даному випадку постачальником допущено технічну помилку в частині зазначення дати договору.
Втім, на переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що акт-рахунок №8Хм/5301 від 31.12.2021р. складено саме до договору №8 Хм від 08.06.2021р., що стало підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача переплати за договором №8Хм від 08.06.2021р. про постачання електричної енергії у сумі 327  539,11 грн.
Так, для правильного вирішення спору місцевому господарському суду в межах наданих йому процесуальним законом повноважень належало дослідити умови укладеного між сторонами договору, якими опосередковувалися спірні правовідносини, та зміст наданих сторонами доказів на підтвердження своїх аргументів щодо позову, і на підставі цього встановити наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача переплати за договором №8Хм від 08.06.2021р. про постачання електричної енергії.
Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Проте, суд першої інстанції вищенаведене не врахував та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача переплати за договором №8Хм від 08.06.2021р. про постачання електричної енергії споживачу у сумі 327  539,11 грн.
При цьому, висновок про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині місцевий господарський суд обґрунтував не доведенням позивачем належними та допустимими доказами тієї обставини, що акт-рахунок №8Хм/5301 від 31.12.2021р. складено саме до договору №8 Хм від 08.06.2021р., оскільки в акті-рахунку вказана дата договору – 07.06.2021р.
Тобто в основу оскаржуваного рішення місцевим господарським судом покладено висновок про недоведеність позивачем заявлених вимог первинними документами у справі, та невідповідністю решти документів критеріям доказів, які можуть підтверджувати ці вимоги.
Однак судова колегія вважає такі висновки суду першої інстанції передчасними, зробленими без належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для розгляду заявлених вимог.
Так, статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Так, судова колегія враховує, що відповідач жодним чином не заперечував проти заявлених вимог, не спростовував доводів позивача щодо наявної переплати за договором №8Хм від 08.06.2021р. про постачання електричної енергії у заявленому позивачем обсязі. Також, матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами цієї справи існували господарські відносини за іншими договорами, крім зазначених позивачем договорів, зокрема за договором №8Хм від 07.06.2021р.
Судова колегія вважає, що не приймаючи як доказ існування заборгованості за договором від 08.06.2021р. №8Хм про постачання електричної енергії споживачу акт-рахунок №8Хм/5301 від 31.12.2021р. через допущену в цьому акті технічну помилку в даті договору, як то пояснив позивач, суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.
Таким чином, на переконання судової колегії, сукупність наявних у даній справі доказів свідчить про те, що акт-рахунок №8Хм/5301 від 31.12.2021р. складений відповідачем саме до договору від 08.06.2021р. №8Хм про постачання електричної енергії споживачу. 
Отже, наявні у справі докази у своїй сукупності свідчать про існування переплати позивачем за договором від 08.06.2021р. №8Хм про постачання електричної енергії споживачу у сумі 327  539,11 грн., яка не повернена відповідачем позивачу на його вимогу.
За таких обставин, доводи суду першої інстанції про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача переплати за договором від 08.06.2021р. №8Хм про постачання електричної енергії споживачу у сумі 327  539,11 грн., колегія суддів визнає необґрунтованими.
З урахування наведеного у своїй сукупності судова колегія констатує, що місцевим господарським судом в межах наданих йому статтею 86 ГПК України повноважень не забезпечено дотримання принципу змагальності та найбільш відповідного цьому принципу стандарту доказування – стандарту переваги більш вагомих доказів не врахувавши того, що оцінка обставин справи здійснюється з урахування усієї сукупності наявних в ній доказів та правил й критеріїв визначених ГПК України.
Частиною 1 ст. 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, судова колегія вважає, що апелянт належними та допустимими доказами спростував висновки оскаржуваного рішення, отже, апеляційна скарга є доведеною, а позовні вимоги підтверджені і підлягають задоволенню.
Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог у сумі 327  539,11 грн. є передчасним, зробленим без з`ясування всіх істотних обставин справи, а тому ухвалене в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідній частині з відповідним розподілом судових витрат. В інший частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.  
Виходячи з часткового оскарження позивачем рішення суду першої інстанції, результату розгляду апеляційної скарги та приписів ст. 129 ГПК України,  судові витрати по сплаті позивачем судового збору за подання позову у сумі 4  913,09 грн. та сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 7  369,63 грн. слід покласти на відповідача. Решта судового збору за подання апеляційної скарги сплачена надмірно та може бути повернута у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» за заявою апелянта. 
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “КВС-Україна” на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2023р. у справі №  908/1770/22 – задовольнити. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2023р. у справі №  908/1770/22 – скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 327  539,11 грн.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго” (69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 180, код ЄДРПОУ 38563752) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “КВС-Україна” (01042, м. Київ, бул. Дружби Народів, буд. 19, код ЄДРПОУ 31189761) – грошові кошти у розмірі 327  539,11 грн. та судовий збір сплачений за подання позову у розмірі 4  913,09 грн.
В решті рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2023р. у справі №  908/1770/22 – залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Вільна енергетична компанія “Палівенерго” (69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 180, код ЄДРПОУ 38563752) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “КВС-Україна” (01042, м. Київ, бул. Дружби Народів, буд. 19, код ЄДРПОУ 31189761) – судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у сумі 7  369,63 грн.
Видачу наказу згідно зі ст. 327 ГПК України доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право на касаційне оскарження постанови та строк оскарження встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.  

Повна постанова складена та підписана 26.04.2023 року.

Головуючий суддя                                                                                      А.Є. Чередко  

Суддя                                                                                                               В.Ф. Мороз 

Суддя                                                                                                              Л.А. Коваль