Ухвала
Іменем України
 
06 квітня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 688/3317/22
провадження № 61-4641ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником  ОСОБА_2 , на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 січня 2023 року у складі судді: Козачук С. В., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 березня 2023 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на незаконне рішення та бездіяльність начальника Шепетівського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Репецької Юлії Леонідівни та державного виконавця Третяченко Сергія Анатолійовича у виконавчому провадженні № НОМЕР_1,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою на незаконне рішення та бездіяльність начальника Шепетівського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Репецької Юлії Леонідівни та державного виконавця Третяченко Сергія Анатолійовича у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
 
Скарга мотивована тим, що згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 04 травня 2011 року на все її нерухоме майно накладено арешт постановою державного виконавця Третяченка С. А. у виконавчому провадженні НОМЕР_2.
 
У Шепетівському відділі державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебувало 3 виконавчих провадження, боржником у яких була ОСОБА_1 , зокрема, виконавче провадження № НОМЕР_1 від 04 травня 2011 року по виконанню виконавчого листа № 2-7, виданого 05 квітня 2011 року Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Універсал Банк» заборгованості в сумі 14408,66 доларів США, що за курсом НБУ на дату винесення рішення становило 114558,93 грн., судового збору в розмірі 805,37 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ судового процесу.
 
У вказаному виконавчому провадженні 04 травня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника, якою наклав арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 і яка стала підставою для реєстрації обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 11139810.
 
28 жовтня 2011 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, але стягувач в строк до 28 жовтня 2012 року його повторно до виконання не пред`являв. З моменту закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 строки пред`явлення виконавчих документів до виконання сплинули. Натомість, факт обтяження майна є втручанням у вільне володіння, користування та розпорядження її майном, які захищені Конституцією України та Протоколом № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і може бути здійснено лише на підставі Закону. Відсутність відкритих виконавчих проваджень та сплив трьох років після їх закінчення свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна останньої.
 
ОСОБА_1 просила:
визнати неправомірним рішення та бездіяльність начальника Шепетівського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Репецької Ю. Л. щодо невчинення нею дій, направлених на зняття арешту з усього майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Шепетівського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Третяченка С. А. щодо невчинення ним дій, направлених на зняття арешту з усього майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні НОМЕР_2;
зобов`язати посадових осіб Шепетівського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) зняти арешт з усього майна боржника ОСОБА_1 , що накладений у межах виконавчого провадження №2 6242808 (реєстраційний номер обтяження 11139810), скасувати інші вжиті посадовими особами Шепетівського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) заходи примусового виконання рішення у виконавчому провадженні НОМЕР_2, а також здійснити інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.
 
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 січня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Отже, вказаною нормою не передбачено зняття арешту у випадку повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки провадження не є закінченим, а тому й не звільняє боржника від обов`язку виконати рішення суду, а відповідно і від негативних наслідків, передбачених Законом, за його невиконання. За таких обставин відсутні підстави для зняття арешту у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
станом на час звернення до ВДВС з заявою про зняття арешту набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» 1404-VIII, за приписами статті 59 якого встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У частині четвертій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначає випадки зняття арешту та не містить такої підстави як повернення виконавчого документа стягувачу. Інших підстав, передбачених законом, які б надавали право державному виконавцю зняти арешт, скаржником та його представником не наведено. Станом на час звернення з заявою про зняття арешту відомостей, які б свідчили про повне виконання рішення суду, за яким проводиться стягнення відносно боржника ОСОБА_1 , до ВДВС також надано не було. При вирішенні питання щодо зобов`язання державного виконавця вчинити дії щодо зняття арешту з майна боржника, слід виходити з того, що суд не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 січня 2023 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим (постанови Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №569/17603/18, від 22 грудня 2021 року у справі №634/292/21, від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20. У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17 (провадження №61-26969св18) зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу. Чинний Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII також передбачає право стягувача, у разі повернення йому виконавчого документу, повторно пред`явити виконавчий документ до виконання (частина п`ята статті 37 Закону №1404-VIII);
встановивши, що виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», що не є підставою для зняття арешту з майна боржника, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення вимог скарги ОСОБА_1 , оскільки права боржника державним виконавцем у виконавчому проваджені НОМЕР_2 не порушені. Вказане також узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2022 року у справі №686/6010/14-ц. Апеляційний суд відхилив посилання на неврахування судом першої інстанції постанови Верхового Суду від 03 серпня 2022 року у справі №2-5422/11. У зазначеній постанові судом касаційної інстанції вказано, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання закінчився, а у задоволенні поданої заявником до суду заяви про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання судом було відмовлено, що, як зазначив касаційний суд, перешкоджає можливості подальшого здійснення виконавчого провадження. У цій справі, таких обставин судом не встановлено.
 
ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 січня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 березня 2023 року, у якій просить: скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції; ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
виконавче провадження № НОМЕР_1 завершено на підставі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Виконавче провадження № НОМЕР_1 було завершено і знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання виконавчого провадження;
виконавчий лист від 05 квітня 2011 року № 2-7, виданий Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області, до Шепетівського відділу ДВС не повертався більше ніж 11 років. Стягувач не заявляв вимогу про поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку із чим втратив право на пред`явлення виконавчого листа. Правові наслідки пропущення стягувачем строку пред`явлення виконавчого документа до виконання покладаються на стягувача. Оскільки строк пред`явлення виконавчого листа сплив, то арешт підлягає зняттю. З урахуванням того, що строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання закінчився, а також виконавче провадження № НОМЕР_1 знищено у зв`язку із завершенням строку зберігання документів, збереження арешту майна, накладеного більше як 11 років тому, суперечить праву особи мирно володіти своїм майном;
спір у справі виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, а у зв`язку із тим, що на заяву представника заявника вих. № 19-10/2022-2 від 19 жовтня 2022 року про зняття арешту начальник Шепетівського ВДВС відмовила зняти арешт з майна боржника;
аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 2-5422/11 зауважив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом;
у разі встановлення обґрунтованості скарги суд зобов`язаний поновити порушене право заявника шляхом зобов`язання державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення, а саме зняти арешт з майна у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду у справі № 2-5422/11 від 03 серпня 2022 року;
суд апеляційної інстанції не врахував пункт 6 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (який діяв на момент існування правовідносин), згідно з яким виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Спір у справі виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, а у зв`язку із тим, що на заяву представника заявника вих. № 19-10/2022-2 від 19 жовтня 2022 року про зняття арешту начальник Шепетівського ВДВС відмовила зняти арешт з майна боржника. Стягувач не заявив бажання реалізувати своє право на подання заяви до суду про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання більше ніж 11 (одинадцять) років, а начальник Шепетівського відділу ДВС відмовила зняти арешт з майна. З огляду на відсутність ухвали суду про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виконавчий лист від 05 квітня 2011 року № 2-7 не може бути пред`явлений до виконання у Шепетівський ВДВС. Тому арешт, накладений у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, підлягає зняттю;
висновки Верховного Суду у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18, від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21, від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, не є аналогічними даним правовідносинам, оскільки у цих справах розглядалося питання щодо відсутності підстав для зняття арешту з майна у разі повернення виконавчого документа стягувачу у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. У цій справі вирішується питання щодо зняття арешту у зв`язку із закінченням строку для пред`явлення стягувачем виконавчого документа до виконання, що позбавляє стягувача можливості пред`явити виконавчий документ до виконання без ухвали суду про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а також неможливості державних виконавців здійснювати виконавчі дії;
суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував висновки Верховного Суду у справі № 2-5422/11 від 03 серпня 2022 року.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що на примусовому виконанні Шепетівського МР ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області, правонаступником якого є Шепетівський ВДВС у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ВДВС), перебував виконавчий лист №2-7, виданий 05 квітня 2011 року Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Універсал Банк» заборгованості в сумі 14408,66 дол. США, що за курсом НБУ на дату ухвалення рішення становило 114558,93 грн, судового збору в розмірі 805,37 грн та 120 грн витрат на ІТЗ судового процесу.
 
04 травня 2011 року державним виконавцем Третяченком С. А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 з накладенням арешту на майно боржника, якою накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , яка стала підставою реєстрації обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 11139810.
 
Згідно з повідомленням начальника Шепетівського ВДВС у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Репецької Ю. Л. №34269/06 від 04 жовтня 2022 року, постановою державного виконавця Третяченка С. А. від 28 жовтня 2011 року вказаний виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», матеріали виконавчого провадження передано на зберігання до архіву, а в подальшому знищено.
 
19 жовтня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Суліма Я. В. звернулася до начальника Шепетівського ВДВС у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Репецької Ю. Л. із заявою про скасування зазначеного арешту, у задоволенні якої їй було відмовлено.
 
У листі від 02 листопада 2022 року № 20-23/20/38039/09 ВДВС боржнику повідомлено, що виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно виконавчий документ не надходив і на виконанні не перебуває. Станом на 02 жовтня 2022 року жодних повідомлень, підтверджень сплати боргу, рішень, ухвал, постанов судів щодо виконання рішення суду або підстав припинення обтяження/арештів до відділу не надходило, а тому відсутні підстави припиняти обтяження/арешти, застосовані до боржника ОСОБА_1 , з метою примусового виконання вказаного вище рішення суду.
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина третя статті 451 ЦПК України).
 
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 761/35971/15-ц (првоадження № 61-23265св18) зроблено висновок, що: «12 липня 2013 року щодо ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом за відповідною постановою старшого державного виконавця ВДВС Шевченківского РУЮ м. Києва Петрусенко Г.О. та в подальшому за постановою від 29 листопада 2013 року було накладено арешт на майно заявника - транспортні засоби, і визначено про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі - 88 483 грн 32 коп. Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві Петрусенко Г. М. від 25 листопада 2014 року було повернуто виконавчий лист від 25 жовтня 2012 року стягувачу щодо ОСОБА_4 на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно із пунктом 9 частиною першою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 1999 року) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що, здійснюючи дії під час виконання зазначеного рішення суду, державний виконавець дотримався вимог Закону України «Про виконавче провадження» при вчиненні виконавчих дій по відкритому виконавчому провадженню щодо ОСОБА_4, як солідарного боржника, тому відсутні підстави для задоволення скарги останньої. При цьому виконавчий лист повернуто стягувачу і державний виконавець позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії при відсутності виконавчого провадження».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18) зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року по справі № 456/3731/18 (провадження №61-14581св20) зазначено, що «Відповідно до пункту 9 частини першої, частини п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19) вказано, що «частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відмовляючи у скарзі ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками, якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, дійшов до обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється. Крім того, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим». При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».
 
Встановивши, що відсутні підстави для зняття арешту, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги. 
 
Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 2-5422/11, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 січня 2023 року, та постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 березня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на незаконне рішення та бездіяльність начальника Шепетівського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Репецької Юлії Леонідівни та державного виконавця Третяченко Сергія Анатолійовича у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     В. І. Крат
                                                                                                                                    
                                                                                               І. О. Дундар 
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков