ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року		Справа № 380/17438/22 пров. № А/857/4636/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Курильця А.Р.,
при секретарі судового засідання – Юрченко М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 1 березня 2023 року (суддя Лунь З.І., м.Львів), - 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Львівської обласної прокуратури (далі – Прокуратура) в якому просив:
визнати протиправним та скасувати наказ керівника Прокуратури від 25.10.2022 №1441к (далі – Наказ №1441к), яким звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області (далі – Посада) та органів прокуратури з 28.10.2022;
поновити позивача на Посаді з 28.10.2022;
стягнути з Прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.10.2022 по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі; 
допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі місячної заробітної плати.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 1 березня 2023 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України (далі - КСУ) у справі №3/116 (20) за поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX (зі змінами; далі – Закон №113-IX).
Не погодившись з постановленою ухвалою її оскаржив відповідач, який покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить таку скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні клопотання про зупинення провадження відмовити.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що справа, до завершення розгляду якої зупинено провадження у цій справі, не пов`язана з встановленням фактичних обставин, а відтак об`єктивної неможливості її розгляду не існує. Зазначає, що предметом розгляду у цій справі є законність дій та рішень відповідача станом на час їх вчинення, та припущення про те, що Закон №113-ІХ у подальшому може бути визнаний неконституційним не може впливати на оцінку таких дій та рішень. 
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.     
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні оскаржуваного Наказу №1441к відповідач керувався нормами Закону №113-IX, конституційність якого наразі є предметом розгляду Великої палати КСУ, існує об`єктивна неможливість розгляду даної адміністративної справи до вирішення КСУ справи № 3/116(20).
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) суд зупиняє провадження у справі, зокрема, у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.
Висновки суду стосовно того, що при прийнятті спірного Наказу відповідач керувалися нормами Закону №113-ІХ, конституційність якого наразі є предметом розгляду Великої палати КСУ, що вказує на об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення КСУ справи №3/116(20) є помилковими з огляду на таке.
За приписами статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Отже, закони, інші правові акти або їхні окремі положення втрачають чинність у визначений КСУ день, але не раніше дня ухвалення ним рішення. Виключенням із цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи.
Слід наголосити, що зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акта, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи (мають зворотню дію). В інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акта не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення КСУ.
Аналогічна правова позиція вже була викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 8 липня 2021 року у справі №200/5310/20-а, 17 червня 2021 року у справі №200/5440/20-а.
Вирішуючи питання щодо зупинення провадження в адміністративній справі з підстав, визначених пунктом 3 частини першої статті 236 КАС, суд повинен належним чином проаналізувати ймовірні наслідки ухвалення КСУ рішення за результатом розгляду справи, їхній взаємозв`язок із спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, і відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі.
У спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, пов`язаних із реалізацією Закону №113-IX, зупинення провадження в адміністративних справах до розгляду КСУ питання щодо конституційності положень вказаного Закону може бути визнано доцільним за умов дійсної пов`язаності потенційного результату розгляду цього питання з фактичними обставинами адміністративної справи та належного обґрунтування судом необхідності такого зупинення.
Водночас, вирішуючи питання щодо зупинення провадження у цій справі, суд першої  інстанції належним чином не обґрунтував наявності зв`язку між очікуваним рішенням КСУ за наслідками розгляду вказаного конституційного подання і предметом цього спору, а також в достатній мірі не конкретизував, в чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи без попереднього вирішення органом конституційної юрисдикції зазначеного подання та не відобразив відповідні висновки у своїй ухвалі.
Фактично підставою для зупинення стало те, що у позиції відповідача є посилання на Закон №113-ІХ й конституційність його положень розглядається КСУ. У чому полягає потреба зупинення провадження та її взаємозв`язок зі спірними відносинами, судом не обґрунтовано.
Згідно правового висновку, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №826/25204/15, тривале зволікання судами з розглядом трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, ставить під загрозу дотримання з боку України пункту 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.
До того ж, слід зауважити, що зупинення провадження у справі щодо проходження публічної служби покладає на обох сторін надмірний тягар правової невизначеності.
Так, орган, з якого звільнено особу, не може прийняти на цю посаду іншу особу з огляду на можливість поновлення на цій посаді попереднього працівника, а особа, яку звільнено, не розуміє перспективи свого подальшого проходження публічної служби та потреби у працевлаштуванні.
У зв`язку з цим, для цієї категорії справ законодавством встановлено стислі процесуальні строки з метою своєчасного і оперативного розгляду, а саме: місячний строк для звернення до суду замість загального шестимісячного; віднесено такі справи до справ незначної складності зі зменшеними строками розгляду.
Крім того, трудові спори пов`язані з можливістю поновлення особи на роботі. У такому випадку на користь особи стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу, який за рахунок надміру тривалого розгляду справи може сягнути величезних розмірів за відсутності у цьому вини органу.
Отже, невиправдане зупинення провадження у справах такої категорії є неприпустимим і не відповідає завданням адміністративного судочинства.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 1 жовтня 2021 року у справі №240/7715/20, 19 квітня 2022 року у справі № 200/1079/20-а.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням КСУ у справі №3/116(20). 
Наведені висновки апеляційного суду щодо розглядуваного питання узгоджуються із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 19 липня 2022 року у справі №200/7172/20-а.
Відповідно до статті 320 КАС підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання. Відтак, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до цього ж суду для продовження її розгляду по суті.
Керуючись статтями 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 1 березня 2023 року скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 4 травня 2023 року.