Постанова                                    
Іменем України
 
05 квітня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 203/3726/20
 
провадження № 61-9331св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.               (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Бізнес», 
треті особи: Міністерство юстиції України, Міністерство внутрішніх справ України, Офіс Генерального прокурора, Державна податкова служба України, Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2021 року у складі судді              Казака С. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду                           від 30 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П.,                 Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., 
 
ВСТАНОВИВ:

 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Бізнес» (далі - ТОВ «Авто Бізнес»), треті особи: Міністерство юстиції України, Міністерство внутрішніх справ України (далі - МВС України), Офіс Генерального прокурора, Державна податкова служба України (далі - ДПС України), Регіональний сервісний центр МВС                     в Дніпропетровській області, про визнання права власності, витребування майна та зобов`язання повернути майно.
 
Позовна заява мотивована тим, що 30 вересня 2017 року між                   ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі доручення НМІ 180402 від 31 серпня 2017 року, та ТОВ «Авто Бізнес» було укладено договір комісії № 5692/17/000716, відповідно до якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за винагороду укласти від свого імені за рахунок комітента договір купівлі-продажу транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», 2007 року випуску, номер кузову (VIN) - НОМЕР_1 . 
30 вересня 2017 року між комісіонером ТОВ «Авто Бізнес» та нею було укладено договір купівлі-продажу № 5692/17/000716 зазначеного транспортного засобу, складено акт огляду реалізованого транспортного засобу № 5692/17/000716 від 30 вересня 2017 року та в цей день за нею зареєстровано транспортний засіб і видано свідоцтво про реєстрацію              серії НОМЕР_2 .
 
01 серпня 2017 року ОСОБА_2 подала до Соборного Відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції (далі - ВП ДВП ГУНП) в Дніпропетровській області заяву щодо незаконного вилучення в неї 01 серпня 2017 року невстановленими особами транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , номер шасі - НОМЕР_1 . 
За вказаною заявою 02 серпня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) було внесено відомості про кримінальне провадження № 12017040650002618 з правовою кваліфікацією за  частиною першою статті 289 КК України. 
23 березня 2018 року транспортний засіб було оголошено у розшук. 
10 квітня 2020 року на території ТРЦ «Метро» за адресою: м. Дніпро,                   вул. Запорізьке шосе, 63, працівниками поліції було складено протокол огляду місця події та вилучено транспортний засіб, ключі від нього, технічний паспорт серії НОМЕР_2 . 
Постановою слідчого від 10 квітня 2020 року вилучений автомобіль, ключі від нього та технічний паспорт визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
 
Позивач зазначала, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2020 року у справі № 201/3427/20, провадження № 1кс/201/1339/2020, за клопотанням слідчого накладено арешт на вилучений транспортний засіб, ключі від нього та технічний паспорт, шляхом заборони користування та розпорядження майном. 
29 квітня 2020 року адвокатом в інтересах ОСОБА_2 було подано клопотання до слідчого судді про передачу арештованого майна на відповідальне зберігання. 
Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року клопотання було задоволено та арештований транспортний засіб повернуто ОСОБА_2  на відповідальне зберігання з правом користування транспортним засобом до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні № 12017040650002618. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу слідчого судді від 05 травня 2020 року було залишено без задоволення.
 
В зв`язку з викладеним, вона також, як і ОСОБА_2 , звернулась до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення та 16 липня 2020 року до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне провадження № 12020040650001429 з правовою кваліфікацією за частиною четвертою статті 190 КК України. 
20 липня 2020 року їй вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.
 
Позивачка зазначала, що порушено її право власності на автомобіль.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на транспортний засіб «VOLKSWAGEN PASSAT», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , номер шасі - НОМЕР_1 , витребувавши останній в натурі з володіння ОСОБА_2 та зобов`язавши останню передати їй автомобіль.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська                               від 04 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення районного суду мотивоване тим, що позовні вимоги                ОСОБА_1 є передчасними, оскільки обставини про можливе вибуття автомобіля із володіння ОСОБА_2 поза її волею у незаконний спосіб підлягають перевірці в рамках відкритих кримінальних проваджень за заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_1                         № 12017040650002618 та № 12020040650001429.
 
Крім того, спірний транспортний засіб та свідоцтво про реєстрацію на ім`я позивачки в рамках кримінального провадження № 12017040650002618 визнано речовими доказами та на них накладено арешт. Отже, питання щодо повернення автомобіля законному власнику має вирішуватись за наслідками прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада                            2021 року - без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про передчасність позовних вимог, оскільки до укладання 30 вересня 2017 року договорів комісії та купівлі-продажу між ТОВ «Авто Бізнес» та ОСОБА_1 , 01 серпня 2017 року                     ОСОБА_2 подала до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області заяву щодо незаконного вилучення належного їй транспортного засобу. 
 
Також апеляційний суд зазначив, що позовна вимога про витребування майна та зобов`язання повернути майно не підлягає задоволенню, оскільки спірний транспортний засіб та свідоцтво про реєстрацію на ім`я позивачки визнано речовими доказами та знаходиться на зберіганні                                           у ОСОБА_2 у рамках кримінального провадження                                          № 12017040650002618, яке не завершене, тому питання щодо повернення автомобіля має вирішуватись за наслідками прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Кіровського районного суду                             м. Дніпропетровська від 04 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У вересні 2022 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що вона набула право власності на спірний автомобіль. Рішення чи юридичні факти, які спростовували б її право власності, відсутні.
 
Вважає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки належність їй права власності на спірний автомобіль доведено під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 не визнає її права власності, спір між двома особами про належність речового доказу відповідній особі не можна вирішити в межах кримінального провадження, тобто юрисдикція такого спору є саме цивільною. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень                   ОСОБА_1 вказує неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах                  (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того, ОСОБА_1 вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також, у касаційній скарзі ОСОБА_1 просила передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа містить виключну правову проблему.
 
Клопотання мотивовано тим, що передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Зокрема, вважає, що Верховному Суду слід зробити такий правовий висновок: «особа, яка вважає себе власником майна, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, має право на звернення до суду цивільної юрисдикції із позовом про визнання її права власності, що гарантується положеннями частини дванадцятої статті 100 КПК України та статті 392 ЦК України. Результат розгляду відповідної цивільної справи не є перешкодою для виконання завдання кримінального провадження, а, навпаки, сприяє його виконанню. Вирішити такий цивільний спір про належність речового доказу відповідній особі, якщо між двома особами існує спір про право власності на такі речові докази, та які вимагають повернути речовий доказ саме їм, аргументуючи це наявністю у них самостійних правових титулів на спірний речовий доказ/майно, та які заперечують право власності один одного, здійснюється в межах цивільного провадження».
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2022 року Офіс Генерального прокурора подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки оскаржувані судові рішення відповідають вимогам статей                        263-265 ЦПК України.
 
Зазначає, що Офісом Генерального прокурора дій чи бездіяльності щодо позивача у спірних правовідносинах не вчинялося, доводи заявника з цього приводу є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Крім того, Офіс Генерального прокурора не є органом досудового розслідування у розумінні статті 38 КПК України.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
08 серпня 2012 року на підставі довідки-рахунку ДПІ 3354062 від 01 серпня 2012 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб «VOLKSWAGEN PASSAT», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , номер шасі - НОМЕР_1 , придбаний у Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «СТВ АВТО», з видачею свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .
 
У зв`язку з втратою свідоцтва про реєстрацію 27 липня 2017 року було здійснено перереєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_2 та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 .
 
31 серпня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л. Л. посвідчено довіреність за реєстровим № 2345 на розпорядження автомобілем «VOLKSWAGEN PASSAT», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , номер шасі - НОМЕР_1 , відповідно до якої ОСОБА_2 , як власник автомобіля відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , виданого 27 липня 2017 року, уповноважила ОСОБА_3 бути представником від її імені, з вирішенням питань, пов`язаних із експлуатацію та розпорядженням вказаним транспортним засобом (том 2, а. с. 8).
 
Між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 , який діяв від її імені на підставі довіреності від 31 серпня 2017 року, та ТОВ «Авто Бізнес»                          30 вересня 2017 року укладено договір комісії № 5692/17/000716, відповідно до якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за винагороду укласти від свого імені за рахунок комітента договір купівлі-продажу транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», 2007 року випуску, номер кузову (VIN) - НОМЕР_1 , за ціною не нижче                           257 701,23 грн з метою продажу транспортного засобу (том 1, а. с. 36-37).
 
30 вересня 2017 року між комісіонером в особі ТОВ «Авто Бізнес» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу № 5692/17/000716 зазначеного вище транспортного засобу за ціною 257 701,23 грн, складено акт огляду реалізованого транспортного засобу № 5692/17/000716                     від 30 вересня 2017 року та зареєстровано за ОСОБА_1 транспортний засіб і видано їй свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2                 (том 1, а. с. 34, 41, 42).
 
01 серпня 2017 року ОСОБА_2 подала до Соборного ВП ДВП ГУНП  в Дніпропетровській області заяву щодо незаконного вилучення в неї                   01 серпня 2017 року невстановленими особами транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , номер шасі - НОМЕР_1 .
 
За вказаною заявою 02 серпня 2017 року до ЄРДР внесено відповідні відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017040650002618 з правовою кваліфікацією за частиною першою статті 289 КК України (том 1, а. с. 43).
 
23 березня 2018 року транспортний засіб оголошено у розшук.
 
10 квітня 2020 року на території ТРЦ «Метро», за адресою: м. Дніпро,                      вул. Запорізьке шосе, 63, працівниками поліції було складено протокол огляду місця події та вилучено транспортний засіб, ключі від нього та технічний паспорт НОМЕР_2 (том 1, а. с. 44, 45-46).
 
Відповідно до постанови слідчого від 10 квітня 2020 року вилучений автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2007 року випуску, державний номер   НОМЕР_3 , номер шасі - НОМЕР_1 , ключі від нього та технічний паспорт визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
 
12 травня 2020 року автомобіль знято з розшуку.
 
Відповідно до ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду                           м. Дніпропетровська від 13 квітня 2020 року у справі № 201/3427/20, провадження № 1кс/201/1339/2020 за клопотанням слідчого накладено арешт на вилучений транспортний засіб, ключі від нього та технічний паспорт, з метою збереження речових доказів, шляхом заборони користування та розпорядження майном (том 1, а. с. 48-51)
 
Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року арештований транспортний засіб повернуто ОСОБА_2 на відповідальне зберігання з правом користування транспортним засобом до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні № 12017040650002618 (том 1, а. с. 54-57)
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу слідчого судді від 05 травня 2020 року залишено без задоволення (том 1, а. с. 58-62).
 
16 липня 2020 року Соборним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР внесено відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні                                          № 12020040650001429 з правовою кваліфікацією за частиною четвертою статті 190 КК України, в якому останню визнано потерпілою (том 1, а. с. 82).
 
Досудове розслідування у кримінальному провадженні                                            № 12017040650002618 від 02 серпня 2017 року за частиною першою статті 289 КК України (за заявою ОСОБА_2 ) на час розгляду справи судом апеляційної інстанції тривало.
 
26 січня 2022 року у кримінальному провадженні № 12020040650001429               від 16 липня 2020 року прийнято рішення про закриття провадження у зв`язку із відсутністю складу злочину на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою                           статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено                               з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право                   в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
 
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
 
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
 
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття                 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга                               статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
 
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача,                     з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України                         від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно               у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі                № 6-54цс17).
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України                                     від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 30 вересня 2017 року серії НОМЕР_2 (том 1, а. с. 34) є власником автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , номер шасі - НОМЕР_1 .
Зазначений автомобіль був придбаний ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 2017 року № 5692/17/000716, укладеного між ТОВ «Авто Бізнес» (комісіонером) та ОСОБА_1    (том 1, а. с. 39-40).
Договір комісії від 30 вересня 2017 року № 5692/17/000716 укладено                  ТОВ «Авто Бізнес» та ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 , який діяв від її імені на підставі довіреності від 31 серпня 2017 року.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування спірного автомобіля, районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про передчасність позовних вимог в частині визнання права власності у зв`язку з наявністю кримінального провадження № 12017040650002618.
 
Зазначені висновки судів попередніх інстанцій є правильними та відповідають обставинам справи, підстави для їх зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.
 
Ураховуючи наявність кримінального провадження № 12017040650002618 та ряд процесуальних дій, вчинених органом досудового розслідування та судом, зокрема, постанови слідчого від 10 квітня 2020 року про вилучення спірного автомобіля та визнання його речовим доказом у кримінальному провадженні, ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду                            м. Дніпропетровська від 13 квітня 2020 року у справі № 201/3427/20 про накладення арешту на вилучений транспортний засіб, ключі від нього та технічний паспорт, ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду                  м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року про повернення транспортного засобу ОСОБА_2 на відповідальне зберігання з правом користування транспортним засобом до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні № 12017040650002618, питання щодо повернення автомобіля ОСОБА_1 є передчасним.
 
Відповідно до пунктів, 25, 26, 27, 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 200/14342/18 (провадження                        № 14-45цс21) зазначено, що зберігання речових доказів є однією з гарантій реалізації завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, й умовою дотримання прав на майно, визнане речовим доказом у кримінальному провадженні, і на яке слідчий суддя наклав арешт. Таке зберігання регламентується, зокрема, статтею 100 КПК України та має забезпечити як подальше цільове використання відповідних об`єктів, виконання завдання та досягнення мети арешту цих об`єктів.
Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення,                      у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню, повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження (пункт перший частини шостої статті 100 КПК України).
За змістом частини дванадцятої статті 100 КПК України у порядку цивільного судочинства слід вирішувати спір про належність речей, що підлягають поверненню, а не про усунення перешкод у користуванні майном, переданим на відповідальне зберігання у межах кримінального провадження.
На досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим КПК України строк. Відповідну скаргу можуть подати заявник, потерпілий, його представник чи законний представник, підозрюваний, його захисник чи законний представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володілець тимчасово вилученого майна, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування (пункт 1 частини першої статті 303 КПК України).
 
Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19).
 
Отже, чинним законодавством передбачено механізм захисту прав особи у кримінальному провадженні.
 
З огляду на зазначене не підлягають задоволенню й позовні вимоги  ОСОБА_1 з посиланнями на положення статті 388 ЦК України, як на підставу для витребування майна, так як у цьому випадку є втручання у межі кримінального провадження, оскільки витребування                                         у ОСОБА_2 автомобіля, якій він переданий на підставі ухвали суду на зберігання, свідчить про позапроцесуальне оскарження ухвали слідчого судді, а для ОСОБА_2 наступає цивільно-правова і кримінальна відповідальність за незбереження майна, переданого на зберігання.
 
З огляду на зазначене, висновки судів попередніх інстанцій відповідають нормам процесуального права, а оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням положень статей 263-265 ЦПК України, відтак, скасуванню не підлягають.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Щодо застосування інших норм цивільного процесуального права 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати в касаційному порядку ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська                        від 06 квітня 2021 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду                  від 11 січня 2022 року.
 
Касаційне провадження щодо відкриття справи про перегляд указаних судових рішень слід закрити з огляду на таке.
 
Відповідно до частини другої статті 17 ЦПК України не допускається касаційне оскарження судового рішення суду першої інстанції без його перегляду в апеляційному порядку.
                                                                                              
Ухвала Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня                      2021 року не була предметом апеляційного перегляду.
 
Ухвала Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2022 року не зазначена в переліку ухвал, які, відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України, можуть бути оскаржені у касаційному порядку.
 
Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду 
 
Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивоване необхідністю забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Зокрема, ОСОБА_1 вважає, що Верховному Суду слід зробити такий правовий висновок: «особа, яка вважає себе власником майна, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, має право на звернення до суду цивільної юрисдикції із позовом про визнання її права власності, що гарантується положеннями частини дванадцятої статті 100 КПК України та статті 392 ЦК України. Результат розгляду відповідної цивільної справи не є перешкодою для виконання завдання кримінального провадження, а навпаки сприяє його виконанню. Вирішити такий цивільний спір про належність речового доказу відповідній особі, якщо між двома особами існує спір про право власності на такі речові докази, та які вимагають повернути речовий доказ саме їм, аргументуючи це наявністю у них самостійних правових титулів на спірний речовий доказ/майно, та які заперечують право власності один одного, здійснюється в межах цивільного провадження».
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня               2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики          в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
 
Колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені заявником аргументи не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційне провадження на ухвалу Кіровського районного суду                                м. Дніпропетровська від 06 квітня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2022 року закрити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня    2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець