ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 квітня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/3111/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Чабаненко С.В.,
                               суддів:  Чумака С.Ю., Юрко І.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року в адміністративній справі № 280/3111/22 (суддя І інстанції Чернова Ж.М.) за позовом ОСОБА_1 до   Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування упущеної вигоди за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: 
- стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 20724,02 грн., інфляційні втрати в розмірі 46487,03 грн. та 243300,83 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, разом 310511,88 грн.;
- стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Перевіривши підстави для перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, 29.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати пункт 26 протоколу від 14.12.2018 року № 127 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності II групи, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII та Постанови № 975 у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2018 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 31.07.2019 року у справі № 280/405/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.03.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії скасовано та прийнято нову постанову; позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправним і скасовано пункт 26 протоколу від 14.12.2018 року № 127 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги; зобов`язано Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності II групи, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до Закону № 2011-XII та Постанови № 975 у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2018 року (а.с. 22-24).
На виконання вказаного вище судового рішення позивачу здійснено виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 528   600,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 25.09.2019 року № 4103 (а.с. 11 зв. бік).
17.02.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій з посиланням на статтю 625 Цивільного кодексу України просив нарахувати та виплатити на його користь інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми по виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням групи інвалідності, за період з моменту його первинного звернення за отриманням ОГД по момент фактичної виплати (а.с. 21). 
Листом від 16.04.2021 року № 248/К-406/1/400 Департамент фінансів Міністерства оборони України повідомив позивача, що спірні правовідносини пов`язані з відшкодуванням шкоди, що виникла у зв`язку з проходженням військової служби, не є грошовим зобов`язанням. Також зазначено, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України), а отже для нарахування та виплати інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми по виплаті одноразової грошової допомоги підстав немає (а.с. 15).
Позивач, не погодившись з такою відмовою, звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, виходячи з правової природи грошового зобов`язання, у зв`язку з простроченням виконання якого позивач звернувся до суду з даним позовом, а також враховуючи практику Верховного Суду у вказаній категорії справ. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначив, що оскільки вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від інших вимог про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, для задоволення яких судом підстав не встановлено, то вони також не підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 1-1 Закону № 2011-XII).
Частиною 1 статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (ч. 6 ст. 16-3 Закону № 2011-XII).
Частиною 9 ст. 16-3 Закону № 2011-XII, передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі – одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок № 975.
Доводи скаржника зводяться до того, що наявність судового рішення про стягнення боргу (одноразової грошової допомоги) не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасну виплату грошового зобов`язання та інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
З цього приводу колегія суддів вважає необхідним зазначити, що статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що передбачене цією статтею нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах, а тому дія частини другої статті 625 ЦК України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, що в свою чергу не поширюється на правовідносини, які є предметом спору у цій адміністративній справі, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача втрат від інфляції та 3% річних за несплату коштів при звільнені є безпідставними.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 08.11.2019 року у справі № 826/22865/15 та від 12.02.2020 року у справі № 826/17656/16.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення суду та річні, тобто між позивачем та відповідачами відсутні цивільні відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності учасників.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, але в даній справі відсутні такі сторони як боржник та кредитор, оскільки відсутні і грошові зобов`язання між ними, засновані на цивільно - правових відносинах та відсутні будь-які порушення цивільно-правових відносин відповідачем.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позивачу правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог, обґрунтованих ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач по справі не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, заснованого на цивільно - правових відносинах, а, відтак, до спірних правовідносин стаття 625 ЦК України не застосовується.
Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави для висновку про винну поведінку відповідача, яка б зумовлювала можливість стягнення моральної шкоди. 
Крім того, на підтвердження позовних вимог в частині стягнення з Міноборони моральної шкоди позивачем не надано жодного доказу про заподіяння моральної шкоди, яке було б пов`язане з протиправними діями відповідача.
Приймаючи до уваги наведені вище обставини справи, які були встановлені судом під час розгляду справи, та враховуючи наведені норми чинного законодавства, які регулюють відносини, що виникли між сторонами в даній справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.   311,   315,   316,   321,   322,   327,   329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року в адміністративній справі № 280/3111/22 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у строки та в порядку, які встановлені ст.ст. 329, 331 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко