УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 763/1088/13-к
провадження № 51-3765 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого судді                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                  ОСОБА_5 ,
 
розглянув у закритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого на вирок Гагарінського районного суду м. Севастополя від 25 вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Севастополя від 28 січня 2014 року стосовно 
 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Підгайці Луцького району 
Волинської області, який проживає за адресою: 
АДРЕСА_1 , 
 
за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 152 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Гагарінського районного суду м. Севастополя від 25 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 28 січня 2014 року, ОСОБА_7 засуджено за: 
- ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;
- ч. 1 ст. 152 КК України (в редакції Закону № 2341-III від 05 квітня 2001 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 08 листопада 2009 року приблизно о 02 год, за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння біля будинку № 49 на просп. Жовтневої Революції в м. Севастополі, застосувавши фізичне насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, відкрито заволодів майном ОСОБА_8 , спричинивши їй майнову шкоду на загальну суму 1458 грн.
Після цього ОСОБА_7 приблизно о 02:05, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння біля гаражів, що знаходяться за будинком № 51 на просп. Жовтневої Революції в м. Севастополі, застосовуючи фізичне насильство та погрози його застосування, зґвалтував ОСОБА_8 .
Вказані судові рішення захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 оскаржили в касаційному порядку.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), який діяв як суд касаційної інстанції, постановою від 22 квітня 2014 року витребував із Гагарінського районного суду м. Севастополя кримінальну справу стосовно ОСОБА_7 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким, відповідно, внесено зміни до КПК України і визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд, при цьому припинено діяльність ВССУ.
На виконання п. 4 параграфа 3 розділу 4 вказаного Закону касаційні скарги захисника та засудженого 09 лютого 2018 року передано до Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
З моменту витребовування до 02 лютого 2023 року (дати ухвалення постанови про призначення касаційного розгляду) ВССУ і Верховний Суд вживали заходів щодо отримання кримінальної справи стосовно ОСОБА_7 . 
Проте з 20 лютого 2014 року Автономна Республіка Крим та м. Севастополь є територіями, тимчасово окупованими російською федерацією в результаті збройної агресії, яка триває дотепер і має характер міжнародного збройного конфлікту (Закон України № 1207-VIIвід 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованих територіях України»).
Тому кримінальна справа до Верховного Суду не надійшла.
Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України № 1632-VIIвід 12 серпня 2014 року «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» у разі неможливості передачі матеріалів справи відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності вчинення необхідних процесуальних дій здійснюється за документами і матеріалами, поданими учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для ухвалення відповідного судового рішення. 
Беручи до уваги значний час, що минув з моменту звернення захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 до суду касаційної інстанції, зміст питань, порушених у касаційних скаргах, й особливості процедури касаційного перегляду, а також те, що в матеріалах касаційного провадження наявні копії судових рішень, які оскаржуються, Верховний Суд дійшов висновку про можливість здійснення касаційного розгляду за документами і матеріалами, поданими захисником та засудженим, оскільки в цьому конкретному випадку таких документів і матеріалів буде достатньо для ухвалення відповідного судового рішення.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 152 КК України через істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить їх скасувати та направити справу на новий судовий розгляд. Свої вимоги захисник мотивує тим, що місцевий суд: 
- необґрунтовано визнав ОСОБА_7 винним за ч. 1 ст. 152 КК України, не врахувавши висновок судово-імунологічної експертизи № 1623, який доводить невинуватість його підзахисного у вчиненні інкримінованого злочину; 
- не усунув суперечностей в показаннях потерпілої під час досудового слідства та судового розгляду справи; 
- безпідставно врахував, як доказ вини ОСОБА_7 , відеозапис відтворення обстановки та обставин подій, з яким сторона захисту не була ознайомлена, а також протокол огляду місця, який, на його думку, є недопустимим доказом, оскільки даний процесуальний документ не містить підписів понятих, яких не було допитано й під час судового розгляду.
Крім того, захисник вказує на те, що апеляційний суд не усунув порушення, допущені місцевим судом, та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).
Засуджений ОСОБА_7 у касаційній скарзі, доводи якої фактично аналогічні доводам касаційної скарги його захисника, не погоджуючись із судовими рішеннями в частині його засудження за ч. 1 ст. 152 КК України через істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить їх скасувати та направити справу на новий судовий розгляд. Крім вищезазначених доводів, засуджений посилається також на те, що він не був ознайомлений з матеріалами справи, а тримання його під вартою з 29 січня по 08 лютого 2013 року є незаконним. Разом із тим, зазначає про те, що апеляційний розгляд справи здійснював незаконний склад суду, так як суддя ОСОБА_9 вже переглядав вирок стосовно нього у цій справі.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг, просив залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 395 КПК України (1960 року) касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. При цьому неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції. При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України в касаційних скаргах захисником та засудженим не оспорюються.
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України (1960 року) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність цих підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 цього Кодексу.
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок. Аргументи захисника та засудженого щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, що, виходячи з вимог ст. 398 КПК України (1960 року), не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
З огляду на це, судова колегія при вирішенні питань, поставлених у касаційних скаргах, виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції і в межах поданих апеляцій перевірених колегією суддів апеляційного суду.
Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, підтверджений зібраними в установленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку.
При цьому суд першої інстанції врахував, зокрема, показання потерпілої ОСОБА_8 , а також дані, що містяться в протоколах огляду місця події з фототаблицями від 08 листопада 2009 року, очної ставки від 25 січня 2010 року за участю ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , висновках судово-медичного експерта № 538-мд від 18 листопада 2009 року та № 2132 від 26 січня 2010 року.
Усі наведені докази в повній мірі узгоджуються між собою та з іншими доказами по справі, суд обґрунтовано поклав їх в основу вироку, а тому посилання сторони захисту на безпідставне засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 152 КК України є необґрунтованими.
Вирок суду є законним і обґрунтованим, постановленим у відповідності до вимог статей 323, 333-335 КПК України (1960 року).
Покарання ОСОБА_7 призначено місцевим судом з додержанням вимог статей 50, 65, 70 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених ним злочинів, конкретних обставин справи, наявності обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, думки потерпілої, а також даних про особу обвинуваченого.
Колегія суддів уважає, що призначене засудженому ОСОБА_7  покарання у виді позбавлення волі на певний строк є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляції засудженого та захисника, доводи яких є аналогічними доводам їхніх касаційних скарг щодо безпідставного засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 152 КК України, ретельно перевірив наведені в них вимоги, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому апеляційний суд перевірив твердження сторони захисту про те, що протокол огляду місця події, на який послався місцевий суд, є недопустимим доказом, та правильно визнав їх безпідставними, оскільки вказаний процесуальний документ містить відомості про понятих, їхні підписи та відповідає вимогам статей 85, 190-195 КПК України (1960 року). 
Також суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду визнав неспроможними посилання засудженого та його захисника на неврахування місцевим судом висновку судово-імунологічної експертизи, вказавши про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, підтверджується іншими доказами, наявними в справі, які були досліджені, оцінені та враховані судом першої інстанції при постановленні вироку, з чим погоджується й колегія суддів.
Перегляд справи в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року). 
Крім того, не знайшло свого підтвердження й твердження засудженого в касаційній скарзі щодо незаконного складу суду під час апеляційного перегляду вироку суду, оскільки повторна участь судді ОСОБА_9 під час нового апеляційного розгляду не суперечить вимогам ч. 2 ст. 55 КПК України (1960 року). 
Щодо доводів засудженого про його незаконне тримання під вартою з 29 січня по 08 лютого 2013 року, то вони, на думку Суду, фактично зводяться до незарахування до строку покарання вказаного періоду перебування під вартою й не впливають вцілому на об`єктивність судового рішення.
Крім того, засуджений ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вже відбув призначене судом покарання та був звільнений з ДУ «Жовтоводська виправна колонія (№ 26)» 24 жовтня 2016 року.
Разом із тим, колегія суддів зважає на доводи засудженого про те, що він не був ознайомлений з матеріалами справи, проте це не перешкодило ОСОБА_7 реалізувати своє право на апеляційне та касаційне оскарження ухвалених стосовно нього судових рішень.
Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б давали підстави для скасування чи зміни судових рішень, Судом не встановлено.
Керуючись ч. 2 ст. 379, статтями 395, 396 КПК України (1960 року), пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого залишити без задоволення, а вирок Гагарінського районного суду м. Севастополя від 25 вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Севастополя від 28 січня 2014 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
            Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                              ОСОБА_3