ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року	Львів	Справа № 380/13459/22 пров. № А/857/1249/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Качмара В.Я.
з участю секретаря судового засідання     Гриньків І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Яворівського районного центру комплектації та соціальної підтримки, військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року (суддя першої інстанції Коморний О.І., м. Львів, повний текст складено 21.12.2022) 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Яворівського районного центру комплектації та соціальної підтримки та військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та скасування наказу начальника Яворівського територіального центру комплектування та соціальної підтримки № 68 від 20.03.2022 (додаток № 2) в частині призову та скерування ОСОБА_1 в розпорядження командира військової частини; визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 11 від 20.03.2022 в частині прийняття на військову службу та зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.
Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове - про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що він  працює у Державному навчальному закладі «Національний лісотехнічний університет України» на посаді доцента кафедри хімії на 0,75 ставки, має науковий ступінь кандидата хімічних наук. Отже відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» він не підлягає мобілізації. Разом з тим, за наявності відповідних відомостей позивача було незаконно мобілізовано і направлено для проходження служби у військову частину. Апелянт зазначає, що він не був призваний на військову службу як доброволець. Жодних заяв та інших документів, які б підтверджували його статус добровольця не писав. 
Яворівський районний центр комплектації та соціальної підтримки подав відзив на апеляційну скаргу,  в якому зазначив про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. 
У судовому засіданні представник апелянта Левицька І.С. підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені. 
Представники відповідачів у судове засідання не заявились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання. Подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 працює у Державному навчальному закладі «Національний лісотехнічний університет України» на посаді доцента кафедри хімії на 0,75 ставки, що підтверджується записом у трудовій книжці під номером 9 від 01.11.2018 та довідкою з місця роботи № 01-422 від 06.09.2022 (а.с.9-10, 11).
Відповідно до диплому кандидата наук позивачу надано науковий ступінь кандидата хімічних наук (а.с.8).
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 11 від 20.03.2022 позивача зараховано до списків військової частини на підставі поіменного списку, затвердженого наказом начальника Яворівського територіального центру комплектування та соціальної підтримки № 68 від 20.03.2022 (а.с.13,14,16).
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, розглянувши спір, дійшов висновку про правомірність дій відповідачів з підстав відсутності перешкод для здійснення мобілізаційних заходів щодо позивача. 
Апеляційний суд з таким висновком погоджується, виходячи з наступного.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.
Також Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Відповідно до частин 1-3 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі по тексту Закон № 2232), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").
Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"  щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Частиною 10 статті 1 Закону України ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Резервісти зобов`язані прибувати до військової частини, в якій вони проходять службу у військовому резерві, за викликом командира цієї військової частини.
Згідно ч. 5 ст. 2 Закону № 2232, військова служба в Україні організовується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави.
Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону № 2232 визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХІІ визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Поряд з цим  статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Відповідно до приписів ч. 2  ст. 23 Закону №3543-ХІІ  не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки.
Отже, частина перша статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначає випадки, за яких не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані.
Сторонами не оспорюється те, що 20 березня 2022 року позивач прибув в Яворівський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки та після проходження військово-лікарської комісії для визначення ступеня придатності для проходження військової служби визнаний здоровим та придатним до військової служби у воєнний час, що підтверджується карткою обстеження та медичного огляду.
Як видно з матеріалів справи, позивач добровільно прибув до Яворівський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки для виконання військового обов`язку. 
При цьому доказів виклику його повісткою апелянтом не надано. 
Саме після медичного огляду було прийнято рішення про направлення до військової частини НОМЕР_1 , про що видано повістку на відправку (а.с.17).
Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не надав суду доказів повідомлення відповідача 1 про наявність у нього підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. 
Факт його роботи в навчальному закладі та перебування на посаді доцента не підтверджує, що позивач працював у цьому закладі за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки.
Довідка, на яку посилається позивач, була видана 6 вересня 2022 року вже після направлення у військову частину для проходження служби .
Своєю чергою, апелянт ні в ході розгляду справи судом першої інстанції, ні при апеляційному перегляді рішення не надав доказів, які б свідчили про порушення порядку мобілізації військовозобов`язаного солдата запасу чи безпідставної відмови у наданні йому відстрочки від призову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону №3543-ХІІ.
Особливу увагу суд апеляційної інстанції зауважує, що апелянт з моменту його призову на військову службу до вересня 2022 року жодних дій, які б свідчили про його незгоду з призовом та проходженням військової служби не надав.
Підсумовуючи викладене у сукупності, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги відповідачів не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 29.05.2023