Постанова                                    
Іменем України
 
14 червня 2023 року                                  
 
м. Київ
 
справа № 753/1631/20
 
провадження № 61-772св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),                Хопти С. Ф.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Дяченком В`ячеславом Васильовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року у складі колегії суддів:               Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,   
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних заяв
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                      ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.
 
Позовна заява мотивована тим, що 23 січня 1999 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у Відділі ЗАГС Шевченківського району міста Києва. 17 січня 2017 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у місті Києві.
 
Рішенням III сесії XXIII скликання Київської міської ради № 114-10/215           від 28 січня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок садівничого товариства «Детский мир» Харківського району ОСОБА_2 виділено земельну ділянку АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0531 га, кадастровий номер 8000000000:90:594:0001.
 
За час шлюбу подружжям спільними зусиллями побудовано на вказаній земельній ділянці садовий будинок з господарськими будівлями. Загальна площа будівлі становить 168,5 кв. м (у тому числі самовільно зведена чи переобладнана площа: садовий будинок літ. «А-1» - 31,4 кв. м; садовий будинок літ. «а-ІІ» - 59,2 кв. м; прибудова літ. «а» - 23,6 кв. м; мансарда над літ. «А» - 54,3 кв. м). Площа господарських будівель і споруд, прибудов: гараж літ. «Б» - 22,6 кв. м, літня кухня літ. «Д» - 33,2 кв. м підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 23 квітня 2012 року № КВ 018212062352. 
 
Позивач зазначав, що у 2012 році ОСОБА_2 звернулася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві із заявою про прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва.
23 квітня 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві було видано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації « Садовий будинок літ. «А » та господарські будівлі: гараж                    літ. «Б», літня кухня літ. «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) право власності на спірний будинок не зареєстровано.
 
У інформаційній довідці Комунального підприємства (далі - КП) Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № СБ-2019               № 360 від 04 липня 2019 року садовий будинок АДРЕСА_1 у садовому товаристві (далі - СТ) «Дитячій Світ» на праві власності не зареєстрований. 
Відповідно до листа КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09 вересня 2019 року № 062/14-12288 (И-2019) станом на 31 грудня 2012 року право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстровано.
 
Позивач зазначав, що відповідачка не вживає відповідних заходів до введення спірного новоствореного житлового будинку в експлуатацію та оформлення права власності на цей будинок у встановленому законодавством порядку, щоб уникнути поділу будинку, як спільного сумісного майна подружжя.
 
Посилався на те, що не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто, речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
 
Вважав, що садовий будинок та господарські будівлі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя, його будівництво                      є завершеним, введеним до експлуатації.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати право спільної сумісної власності на садовий будинок площею 168,5 кв м. літ «А» та господарські будівлі: гараж площею 22,5 кв. м літ. «Б», літню кухню площею 33,2 кв. м літ. «Д», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за ним право власності на 1/2 частини садового будинку площею 168,5 кв. м літ «А» та господарські будівлі: гараж площею 22,5 кв. м літ. «Б», літню кухню площею 33,2 кв. м літ. «Д», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року                    у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що для поділу об`єкта незавершеного будівництва необхідно враховувати ступінь його готовності. Позивач не надав суду доказів готовності об`єкта до експлуатації, проведення будівельно-технічної експертизи і такого клопотання не заявляв під час судового розгляду справи, а суд не вправі з власної ініціативи призначати дану експертизу. 
 
Ураховуючи зазначене, районний суд вважав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.
 
Суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 вважав необґрунтованими.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 червня 2022 року представнику ОСОБА_1 - адвокату Корнілову Л. О. поновлено процесуальний строк на подачу апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року та відкрито апеляційне провадження у справі.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незавершені будівництвом садовий будинок та господарські будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
У порядку поділу спірного сумісного майна подружжя визнано за                   ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину незавершених будівництвом садового будинку та господарських будівль, що знаходяться за адресою:                АДРЕСА_2 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку поданим позивачем на підтвердження його позовних вимог доказам (відповіді Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві № 10/26-608/06 від 20 серпня 2019 року із долученими до неї копією заяви про прийняття в експлуатацію об`єкта, декларації про готовність об`єкта до експлуатації № КВ 18212062352 від 23 квітня 2012 року), які підтверджують, що у 2012 році ОСОБА_2 звернулася до Інспекції державного-будівельного контролю у м. Києві із заявою про прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва.
Зокрема, районним судом невмотивовано та необґрунтовано визнано ці докази недостовірними.
 
Апеляційний суд дійшов висновку, що спірний об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу у рівних частках між колишнім подружжям, оскільки його  було зведено за час перебування сторін спору у шлюбі. При цьому відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було побудовано за її особисті кошті.
 
Суд апеляційної інстанції взяв до уваги висновок експерта від 21 жовтня 2022 року № 10023, у якому зазначено, що на дату проведення дослідження мінімальний відсоток будівельної готовності садового будинку                    становить 96%; гаражу - 93%; літньої кухні - 93%.
 
Заяву відповідача про застосування строку позовної давності апеляційний суд вважав необґрунтованою, оскільки позивач дізнався про порушення свого права у 2019 році, коли із витребуваної інформації з Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві виявив, що відповідач, отримавши у квітні 2012 року декларацію № КВ 18212062352 про готовність спірного об`єкта до експлуатації, зволікає з оформленням права власності на нього, чим перешкоджає позивачу в реалізації своїх прав на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна. З позовом до суду позивач звернувся у січні 2020 року, а тому не пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявляв відповідач у справі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року скасувати та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У січні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи за ним право власності на об`єкти незавершеного будівництва, суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки таких вимог позивачем заявлено не було.
Поняття «об`єкт незавершеного будівництва» у прохальній частині позову відсутнє. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував, що право власності на спірне нерухоме майно не зареєстровано, відтак не підлягає поділу.
 
Посилається на те, що на момент реєстрації шлюбу з відповідачем спірний садовий будинок вже існував, що підтверджено копією садової книжки               від 14 липня 1979 року, копією страхового свідоцтва щодо страхування спірного будинку від 07 серпня 1976 року, видані на імена її батьків, які були членами відповідного садового товариства.
 
Позивач не надав доказів на підтвердження факту його особистої участі у фінансуванні будівництва будинку. Також наявний у матеріалах справи висновок будівельно-технічної експертизи є неналежним доказом, оскільки не містить інформації про предмет доказування.
 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження рішення районного суду, оскільки апеляційна скарга була подана майже через 5 місяців після надіслання копії рішення відповідачу.
При цьому суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив її посилання на необхідність застосування строку позовної давності, оскільки шлюб між нею та позивачем розірвано 17 січня 2017 року, а з позовом про поділ майна та визнання права власності він звернувся 24 січня 2020 року, тобто більше ніж через 3 роки.
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного                               у постановах Верховного Суду 21 серпня 2018 року у справі № 288/1361/15-ц (провадження № 61-4212св18), від 07 листопада 2018 року у справі                              № 0907/2-7453/2011 (провадження № 61-6321св18), від 18 вересня                      2019 року у справі № 752/294/18 (провадження № 61-11566св19),                           від 02 вересня 2020 року у справі № 757/15679/16-ц (провадження                      № 61-23310св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 511/2864/16 (провадження № 61-15435св18) та від 16 червня 2021 року у справі                  № 522/23110/17 (провадження № 61-8св21), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Корнілов Л. О. подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника із ухваленим судовим рішенням, що не може бути підставою для скасування судового рішення.
 
Посилається на необґрунтованість доводів заявника про безпідставне поновлення судом апеляційної інстанції строку на апеляційне оскарження рішення районного суду, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту надіслання ОСОБА_1 копії повного тексту судового рішення. Крім того, відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень повний текст судового рішення направлено до реєстру                 10 січня 2022 року, а 11 січня 2022 року було направлено позивачу.
 
Звертаючись до суду з позовною заявою, ОСОБА_1 не пропустив строк позовної давності, оскільки про порушення його прав він дізнався                    у 2019 році з інформації Інспекції державного-будівельного контролю                   у м. Києві.
 
Вважає, що відповідач не оформлює права власності на спірний будинок, щоб уникнути його поділу, чим порушує його право на володіння, користування і розпорядження спільним сумісним майном подружжя.
 
Також 07 квітня 2023 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Корніловим Л. О. подано клопотання про закриття касаційного провадження у справі.
Клопотання мотивовано тим, що висновки щодо застосування норм права, на які посилається заявник, як на підставу відкриття касаційного провадження, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
З 23 січня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17 січня 2017 року, що підтверджується штампом у паспорті та свідоцтвом про розірвання шлюбу (том 1, а. с. 11-15, 17).
 
Рішенням III сесії XXIII скликання Київської міської ради № 114-10/215                   від 28 січня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок садівничого товариства «Детский мир» Харківського району ОСОБА_2 виділено земельну ділянку № НОМЕР_2 (СТ « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») на АДРЕСА_3 , загальною площею 0,0531 га, кадастровий номер 8000000000:90:594:0001                    (том 1, а. с. 18-19).
 
Зазначена земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (том 1, а. с. 20).
 
За час спільного проживання в шлюбі на земельній ділянці АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0531 га, кадастровий номер 8000000000:90:594:0001, що є особистою власністю ОСОБА_2 , сторони здійснювали будівництво спірного садового будинку з господарськими будівлями.
 
Відповідно до відповідей КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04 липня 2019 року СБ-2019 № 360 та                 від 09 вересня 2019 року № 062/14-12288 (И-2019) встановлено, що право власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 не зареєстровано (том 1, а. с. 34, 37).
 
Інформація щодо реєстрації права власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 23 січня 2020 року відсутня (том 1, а. с. 30).
 
У відповіді Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, наданої на виконання ухвали суду першої інстанції від 18 червня                     2020 року про витребування належно завіреної копії декларації про готовність об`єкта, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , до експлуатації                            № КВ 18212062352 від 23 квітня 2012 року зазначено, що така декларація зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, проте надати витребувані судом документи не вбачається за можливе, у зв'язку із знищенням вказаного документу відповідно до акту                № 2 Держархбудінспекції про вилучення для знищення документів,                         не внесених до Національного архівного фонду, затвердженого Головою з ліквідації Держархбудінспекції Б. Федоренка від 25 червня 2020 року                  (том 1, а. с. 68-69, 92).
 
Відповідно до висновку експерта від 21 жовтня 2022 року № 10023 за результатом натурного обстеження об`єкта дослідження за адресою:                      АДРЕСА_2 експертом встановлено, що на земельній ділянці із кадастровим номером 8000000000:90:594:0001 перебувають: двоповерховий з мансардою садовий будинок, гараж, літня кухня, альтанка. Станом на дату проведення дослідження мінімальний відсоток будівельної готовності садового будинку становить 96%; гаражу - 93%; літньої кухні -93% (том 1, а. с. 199-230).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Дяченком В. В., підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право                   в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
 
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
 
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
 
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
 
За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).
 
У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна,                що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників                у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
 
Предметом спору у даній справі є визнання садового будинку та господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ; спільною сумісною власністю та його поділ.
 
Судами встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна інформація щодо спірного нерухомого майна відсутня.
При цьому у відповіді Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві зазначено, що декларація про готовність спірного об`єкта до експлуатації зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, проте надати витребувані судом документи неможливо, у зв`язку із знищенням вказаного документу.
 
Отже, спірний садовий будинок з господарськими спорудами не прийнятий до експлуатації та не зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відтак, зазначене нерухоме майно не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном.
 
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено             у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
 
ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).
 
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
 
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
 
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
 
Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд                      у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
 
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду                 у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження                № 14-56цс22).
 
Отже, встановивши, що спірне нерухоме майно є незавершеним будівництвом, яке не здане в експлуатацію та яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання зазначеного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.
 
Проте, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , дійшов помилково висновку про можливість визнання права власності на незавершене будівництво та його поділ. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові                           від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження                                       № 14-56цс22) відступила від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, на які, зокрема, посилався суд апеляційної інстанції.
 
З огляду на зазначене, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України та підлягає скасуванню.
 
При цьому районний суд надав правильну оцінку доводам сторін та наявним у матеріалах справи доводам, зазначивши, що нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. 
Відтак, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження його позовних вимог, зокрема, введення майна в експлуатацію та його реєстрацію.
 
Посилання касаційної скарги про безпідставну відмову у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, оскільки шлюб між сторонами розірвано 17 січня 2017 року, а з позовом про поділ майна та визнання права власності позивач звернувся 24 січня 2020 року, не мають правового значення, оскільки позов є необґрунтованим.
 
Колегія суддів відхиляє доводи заявника про безпідставне поновлення апеляційним судом строку на апеляційне провадження та відкриття апеляційного провадження, оскільки матеріалами справи підтверджено, що повний текст судового рішення було надіслано представнику відповідача - адвокату Корнілову Л. О. на його заяву від 08 вересня 2021 року засобами електронного зв`язку 11 січня 2022 року. Враховуючи те, що з апеляційною скаргою, яка була зареєстрована апеляційним судом 14 лютого 2022 року, відповідач звернувся 10 лютого 2022 року, відтак суд апеляційної інстанції обґрунтовано поновив строк на апеляційне оскарження.
 
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог             статей 263-265 ЦПК України забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

 
 
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження
 
07 квітня 2023 року представником ОСОБА_1 - адвокатом                  Корніловим Л. О. подано клопотання про закриття касаційного провадження у справі, яке мотивоване тим, що висновки щодо застосування норм права, на які посилається заявник, як на підставу відкриття касаційного провадження, стосуються правовідносин, які                        не є подібними до правовідносин у цій справі.
 
Колегія суддів вважає, що підстави для закриття касаційного провадження відсутні, оскільки посилання касаційної скарги на постанови Верховного Суду 21 серпня 2018 року у справі № 288/1361/15-ц (провадження                      № 61-4212св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 0907/2-7453/2011 (провадження № 61-6321св18), від 18 вересня 2019 року у справі                             № 752/294/18 (провадження № 61-11566св19), від 02 вересня 2020 року                   у справі № 757/15679/16-ц (провадження № 61-23310св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 511/2864/16 (провадження № 61-15435св18) та                      від 16 червня 2021 року у справі № 522/23110/17 (провадження № 61-8св21), були підставою для відкриття касаційного провадження та перегляду справи у касаційному порядку, оскільки заявник зазначав про незастосування апеляційним судом висновків у цих справах щодо доказування.  
 
Щодо судових витрат
 
У підпункті в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача;
 
При поданні касаційної скарги ОСОБА_2 було сплачено 22 702 грн судового збору, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , оскільки колегія суддів залишає у силі рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Корнілова Лева Олександровича про закриття касаційного провадження відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана                                         її представником - адвокатом Дяченком В`ячеславом Васильовичем, задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року скасувати та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва                         від 25 червня 2021 року.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 22 702 (двадцять дві тисячі сімсот дві) гривні.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець     С. Ф. Хопта