Ухвала
 
14 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 690/484/21
провадження № 61-8616ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представницею - адвокаткою             Держан Валентиною Василівною, на постанову Черкаського апеляційного суду                від 02 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Ватутінське виробниче управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради, Орган опіки та піклування Ватутінської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа - Ватутінське виробниче управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до                  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Ватутінське виробниче управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради (далі - Ватутінське ВУЖКГ Ватутінської МР), Орган опіки та піклування Ватутінської МР, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
 
В обґрунтування позову зазначав, що він згідно договору від 25 лютого 2008 року проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить Ватутінському ВУЖКГ Ватутінської МР, безстроково. У квартирі також зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_1 , їх спільний син ОСОБА_3 та син його колишньої дружини ОСОБА_4 , які з 2002 року у квартирі не проживають, особистих їх речей у квартирі немає, в ремонті та обслуговуванні житлового приміщення участі не приймають, добровільно з реєстраційного обліку у житловому приміщенні не знімаються. 
 
Вказував, що відповідачка після розірвання шлюбу проживала з іншим чоловіком, від якого має сина, а тому добровільно виселилася з квартири з дітьми і з того часу він утримував квартиру сам. 
 
Оскільки реєстрація відповідачів у квартирі створює перешкоди в оформленні субсидії, просив суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та                 ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа - Ватутінське ВУЖКГ Ватутінської МР, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
 
В обґрунтування зустрічного позову зазначали, що квартира АДРЕСА_1 видавалася                      ОСОБА_2 та членам його сім`ї, тобто і їм. На момент отримання квартири вони з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
Враховуючи викладене, просили суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 
 
Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 19 січня 2023 року                   у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що сторонами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Місцевим судом зазначено, що ОСОБА_2 , враховуючи момент укладання типового договору  (25 лютого 2008 року), мав право звернутися до суду з 25 серпня 2008, однак до вересня 2021 року такий позов заявлений не був, що свідчить про пропуск строків позовної давності.
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 02 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 19 січня 2023 року в частині вирішення первісного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,                   ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності Ватутінському ВУЖКГ Ватутінської МР. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення. Апеляційним судом зазначено, що ОСОБА_1 проживала з іншим чоловіком від якого має сина - ОСОБА_4 , тому згідно положень статті 107 ЖК України є такою, що виїхала на постійне проживання до іншого житлового приміщення та з цих підстав втратила право користування житловим приміщенням свого колишнього чоловіка, у якому до цього часу була зареєстрована. Водночас, з батьком дитини ОСОБА_4 відповідачка за первісним позовом проживала без реєстрації шлюбу у період з 2011 по 2019 рік на АДРЕСА_2 , що свідчить про обрання ОСОБА_1 іншого постійного місця проживання з новою сім`єю. 
 
03 червня 2023 року ОСОБА_1 через свою представницю - адвокатку Держан В. В. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 травня 2023 року у цій справі.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
 
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389                ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411                     ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
 
У поданій касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення.
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а також формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. 
 
Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд роз`яснює заявниці положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.  
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V,             p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявниці.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представницею - адвокаткою Держан Валентиною Василівною, на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Ватутінське виробниче управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради, Орган опіки та піклування Ватутінської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа - Ватутінське виробниче управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, повернути заявниці.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак