ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року	Львів	Справа № 460/2269/22 пров. № А/857/2292/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Щербаков В.В.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Рівне,
дата складення повного тексту рішення                               04 січня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду через свого представника з адміністративним позовом, у якому просила:
визнати протиправними дії та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – ГУ ПФУ) по невиплаті пенсії на визначений нею банківський рахунок;
зобов`язати відповідача здійснювати виплату пенсії позивачці з жовтня 2021 року на визначений нею банківський рахунок № НОМЕР_1 та виплатити всі неотримані пенсійні кошти з урахуванням масових перерахунків та з компенсацією втрати частини доходів.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року у справі № 460/2269/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що дії відповідача щодо відмови виплати пенсії позивачки на визначений нею банківський рахунок є протиправними, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ, яке у своїй скарзі просило скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі 460/8138/20 позивачці було поновлено виплату пенсії з 07 жовтня 2009 року. Пенсію  позивачки було включено у відомості на виплату пенсій через відділення поштового зв`язку на липень 2021 року.
Скаржник зазначає, що вказане рішення суду виконано в межах покладених зобов`язань та у спосіб, визначений законодавством. При цьому зауважує, що оскільки позивачка не проживає в Україні, питання про виплати її пенсії через установи банку буде розглянуто у разі надання банківською установою заяви ОСОБА_1 про виплату пенсії через установу банку.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримує пенсію. При цьому позивачка виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі №460/8138/20 зобов`язано ГУ ПФУ поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснити виплату відповідної пенсії.
Після поновлення виплати пенсійним органом нарахування пенсії переведено через установу поштового зв`язку.
20 липня 2021 року представником позивачки подано до відповідача заяву про поновлення виплати позивачці пенсії, виплату якої здійснювати на банківський рахунок, відкритий у АТ «Приватбанк».
За результатами розгляду звернення відповідач відмовив представнику позивачки у виплаті пенсії на банківський рахунок, посилаючись на те, що зазначену заяву ОСОБА_1 зобов`язана подати до пенсійного органу особисто або через відділення банку.
Не погодившись з такими діями відповідача, ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Як видно з матеріалів справи, звертаючись із цим позовом, позивачка фактично просить суд зобов`язати відповідача виконати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі №460/8138/20, відповідно до якого визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати та зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року.
Положеннями частини другої статті 14, частини першої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відповідно до статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Частиною п`ятою статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII “Про виконавче провадження” (далі - Закон № 1404-VIII).
За частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
З аналізу зазначених законодавчих норм видно, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а та 16.02.2019 у справі № 816/2016/17.
Згідно статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.
Відповідно до вимог статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
Апеляційний суд звертає увагу, що зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Статтею 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
Апеляційний суд звертає увагу, що у разі незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю, вчиненими відповідачами на виконання судових рішень позивач може скористатися процесуальним механізмом судового контролю та звернутися до суду першої інстанції із відповідною заявою про визнання таких рішень, дій чи бездіяльності протиправними відповідно до статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, а не подавати новий адміністративний позов. 
Відповідно, якщо позивачка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вказаного судового рішення порушувалися її права, свободи чи інтереси, то вона повинна має звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.
Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15, від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а, від 21 серпня 2019 року у справі № 295/13613/16, від 21 листопада 2019 року у справі №802/1933/18-а, від 24 вересня 2020 року у справі № 640/15623/19.
Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.
Частиною 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.
Підсумовуючи наведене апеляційний суд дійшов висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи за правилами адміністративного судочинства. З огляду на викладене апеляційну скаргу ГУ ПФУ слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у даній справі.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.
Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року у справі № 460/2269/22 та закрити провадження у справі. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк