ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

17 травня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/13666/22	
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі – Вовненко А.В.,
за участю апелянта - ОСОБА_1 ,
представника апелянта – Зуєвої А.І.,
представника відповідача – Буднік В.Ю.,
перекладача – Нікішова О.О.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від  16 січня 2023 року у справі за  позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №181 від 16.09.2022 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Існує ризик переслідувань позивача через приписувані йому політичні переконання та опозиційні політичні дії. Крім того, у зв`язку із вираженням своїх поглядів позивач зазнав також порушення своїх прав. Зважаючи на дані обставини, у випадку повернення до країни походження, позивач може стати жертвою переслідувань. Оскільки позивач не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст. 8, на який відповідач посилається, тобто у позивача наявні умови, зазначені п. 1 та п. 13 ч. 1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необґрунтованою.       
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що основною причиною не можливості повернення до Батьківщини у країну Туніс є факт переслідування апелянта у зв`язку із політичними переслідуваннями та погрозами від представників влади арештувати та відправити апелянта за грати. Апелянт зазначає, що він в Україні навчався у медичному університеті ОНМеДУ на факультеті стоматології на протязі 2018-2020 років на контрактній формі навчання та у зв`язку із браком коштів був вимушений залишити навчання. Після чого влаштувався до закладу, де й по теперішній час працює кальянщиком з метою заробити кошти на орендне житло та мати кошти на проживання в Україні. Після закінчення строку дії візи, у зв`язку із необізнаністю та не знанням будь-якої мови окрім французької, не розумінням куди звертатись за захистом, а також хворобою та карантинними обмеженнями та епідемією «Соуісі», 29.08.2022 р. позивач, дізнавшись від знайомих про таку можливість, звернувся за отриманням довідки про звернення за захистом в Україні із заявою №67. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено інформацію по країні його походження та складним обставинам перебування у рідному місті, що призвело до прийняття неправомірного рішення. Судом першої інстанції не було залучено перекладача у зв`язку із відсутністю фінансування та апелянт не зміг особисто у судовому засіданні при розгляді справи по суті у судових дебатах чітко висловити обставини по цій справі та чіткі відомості. Усі відомості він передав захисникові як міг, але виявилося, що у зв`язку із не знанням української мови, дані були донесені не достатньо коректно.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заначає, що 31.10.2018 р. позивач прибув на територію України, після прибуття його було документовано посвідкою на тимчасове проживання. З 01.08.2022 року позивач перебуває на території України нелегально, без документів на право проживання. 29.08.2022 р. позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області із письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач з жовтня 2018 року до 29.08.2022 не звертався за міжнародним захистом та більш того, до 31.07.2022 мав посвідку на тимчасове проживання, а з 1 серпня 2022 року до моменту звернення (29.08.2022) 28 днів перебував на території України у якості нелегального мігранта. Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування. Виїзд шукача захисту з Тунісу до України та звернення до ГУ ДМС в Одеській області за міжнародним захистом обумовлені перш за все суто особистими мотивами, ускладненням економічної ситуації. Відсутні чіткі обставини, які заважали та заважають позивачу повернутися до країни громадянської належності. З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. За матеріалами особової справи відсутні елементи фактичних переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, що були б пов`язані з конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у позивача ніколи не виникало проблем з населенням, налагодженням соціальних зв`язків на території країни громадянської належності. Аналізом матеріалів особової справи неможливо обгрунтувати причину виїзду особи з Тунісу, небажання його повернення до країни громадянської належності з позиції визнання позивача біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме у нього відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. З огляду на зазначене, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Тунісу, уродженцем м. Туніс, де і проживав на момент останнього виїзду за межі країни громадянської належності. За віросповіданням – мусульманин, за етнічною належністю араб. Рідна мова – арабська, також володіє французькою та англійською мовами. За сімейним станом офіційно неодружений та ніколи не був одружений, дітей не має. Позивач має середню освіту, яку здобув навчаючись у школах «Абдулла», «Аль-Хаді Хфаша» (Туніс, м. Монастір). Зі слів позивача, протягом 2013-2017 років він навчався на факультеті хімії Університету Наук (Туніс, м. Монастір), навчання не закінчив через власне відрахування із вказаного вишу. На території України навчався у ОНМеДУ на факультеті стоматології протягом 2018-2020 років, через брак фінансових коштів не закінчив навчання. На Батьківщині позивач офіційно не працював, після приїзду на територію України (м. Одеса) протягом 2019-2020 років неофіційно працював кальянщиком в ресторані « ІНФОРМАЦІЯ_1 », протягом 2021-2022 років неофіційно працював адміністратором у РS-клубі на вул. Пастера.
Позивач ніколи не притягався до кримінальної відповідальності ані на Батьківщині, ані на території України. Також, по відношенню до позивача ніколи не застосовувались такі заходи адміністративного примусу, як затримання або арешт. Також, позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке було б пов`язано з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. Позивач є військовозобов`язаним, не проходив військову службу ані на Батьківщині, ані на території України, належності до недержавних угрупувань не виявлено.   Зі слів позивача, ані він, ані його близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій ані на   Батьківщині, ані на території України. На території Тунісу залишились проживати близькі родичі позивача – матір, батько, сестра.   
31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 прибув на територію України авіарейсом Туніс (Туніс) – Стамбул (Туреччина) – Одеса (Україна) легально, на підставі паспортного документу гр. Тунісу серії НОМЕР_1 та оформленої візи до України серії Y 05163644, місце прибуття – міжнародний аеропорт «Одеса». У м. Стамбул (Туреччина) позивач перебував транзитом до 5 годин.
В 2019 року позивач здійснив короткостроковий виїзд до Туреччини з метою зустрічі зі своїми родичами, протягом двох місяців проживав у готелі у м. Стамбул (Туреччина), після чого повернувся до України та в подальшому не залишав її територію.
Після прибуття на територію України позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 « 5101» строком дії до 31.07.2022 року.
З 01.08.2022 року позивач перебував на території України нелегально, без документів на право проживання, у зв`язку із чим 29.08.2022 року до позивача було застосовано адміністративні санкції за ст. 203 КУпАП.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 29 серпня 2022 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №67 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с. 42-44).
За результатами розгляду особової справи №2022ОD0053 громадянина Тунісу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 16 вересня 2022 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с. 144-158).
Наказом №181 від 16.09.2022 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту т.1 (а.с. 163).
ОСОБА_1 21.09.2022 року отримав повідомлення №5/1-1056 від 16.09.2022 року про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а. с. 11-13), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи відсутність доказів, які б свідчили про загрозу життю та здоров`ю позивача в країні походження та безперешкодний виїзд позивача з країни походження, розбіжності в даних зазначених в заяві та під час анкетування та проведення співбесід з позивачем, суд вважав заяву позивача очевидно необґрунтованою, що у відповідності до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв`язку з чим дійшов висновку, що оскаржуваний позивачем наказ, яким йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та скасуванню не підлягає, а тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача вчиняти певні дії.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватись цим притулком.
Згідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 
Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011    року  (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011    року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. 
Відповідно до п.4 ч.1  ст.1 Закону  додатковий захист  - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого  Закону  встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст.5 Закону №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в  пунктах 1  чи  13  частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно з ч.1, ч.7  ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 10 Закону № 3671 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.
Згідно з ч. 6  ст. 8 Закону  № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та  статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011    року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Згідно до ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Позицією ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Колегія суддів звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.
Відповідно до абз. 4 ч. 1  ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011    року  передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.
Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.
Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками  раси, віросповідання, національності,  громадянства,  належності до певної  соціальної  групи  або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Відповідно до ч. 1  ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Згідно з ч.  11  ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частина 1  статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.
Згідно частини 5  статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004  № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, в заяві про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 зазначив, що він не бажає повертатися до країни громадянської належності через можливість зазнати загрози для себе з боку органів державної влади країни громадянської належності через висловлювання ним власних політичних поглядів, що він був членом політичної партії Нахда.
При цьому, в матеріалах справи відсутні аргументовані доводи чи факти, які б підтверджували побоювання позивача щодо переслідувань і наявності загрози життю позивача.
Так, в анкеті від 01.09.2022 року позивач зазначає, що не бажає повертатися на територію громадянської належності через побоювання переслідувань з боку органів державної влади у зв`язку з його можливим асоціюванням з партією ісламістського спрямування «Нахда», членом якої начебто є його дядько ОСОБА_2 .
При цьому, з додаткового протоколу співбесіди з позивачем від 14.09.2022 року вбачається, що легальна діяльність партії «Нахда» наразі не є офіційно забороненою на території Тунісу.
Документальні підтвердження обставин членства дядька позивача у політичній партії «Нахда» відсутні, в анкеті та додатковому протоколі співбесіди він зазначає, що не є офіційним членом партії «Нахда», ніколи не проходив реєстрацію у якості учасника зазначеної спільноти, не ознайомлювався з ідеологією та уставом партії та не підтримує її основні доктринальні положення, він ніколи не брав участь у партійних зборах/конференціях, організаційних заходах від політичної сили «Нахда» на території Тунісу, ніколи не підтримував безпосередніх контактів з представниками «Нахда» на території країни громадянської належності або за її межами, ніколи нікого не агітував до вступу до політичної сили «Нахда».
Також, під час проведення анкетування позивач повідомив про виключення його з вишу м. Монастир   через систематичне висловлення ним політичних поглядів, спрямованих проти державної влади країни громадянської належності. В подальшому він приймав спроби до поновлення навчання у зазначеному закладі, проте його документи не прийняли. 
Крім того, невдачу та відсутність успіху сестри у працевлаштуванні позивач також пов`язує з утисками   за ознакою політичних переконань. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначена позивачем інформація не підтверджується жодними документальними доказами, позивачем також не надано доказів, які б підтверджували факт його навчання у ВНЗ м. Монастир.
З додаткового протоколу співбесіди позивача від 14.09.2022 року вбачається, що причиною відмови сестрі позивача у працевлаштуванні є невідповідність її кваліфікації встановленим роботодавцем вимогам або відсутність у неї повного пакету необхідних документів. 
Також, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача не встановлено істотних елементів, які б вказували на обставину здійснення позивачем активної та/або систематичної політичної діяльності, яка б могла спричинити загрозу для органів державної влади країни громадянської належності та призвести до цілеспрямованих   переслідувань за ознакою політичних переконань, зокрема,   ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не перебували офіційними членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій; під час проведення індивідуальних співбесід позивач не зміг деталізувати основи, що ймовірно складають його політичну позицію, не навів конкретні рішення органів державної влади, проти яких він протестує, шляхи до вирішення існуючих проблем, не назвав відповідних дійових осіб, що в цілому вказує на те, що позивач не має стійкої політичної позиції, що може створювати загрозу для представників органів державної влади країни громадянської належності та стати підставою для можливих переслідувань; позивач ніколи не приймав участь у мітингах, демонстраціях або інших публічних проявах політичної позиції; позивач ніколи не влаштовував масштабні акції студентської непокори, масові заворушення на період навчання у виш; позивач ніколи не публікував статті в ЗМІ або мережі «Інтернет», де критикував би офіційну владу Тунісу; позивач ніколи не перебував членом антиурядових озброєних груп; позивач ніколи не приймав конкретних дій проти органів державної влади країни громадянської належності, не виступав зі збройною боротьбою проти діючого уряду, не брав участь у діях, спрямованих на повалення чинного політичного та державного устрою на території Тунісу; позивач не балотувався на виборчі посади на період проживання на території Тунісу, не брав участь у розробці законодавчих актів або політичних пропозицій, прийнятті та розробці доленосних для країни рішень; позивач ніколи не висловлював власну політичну/громадянську позицію у задокументованих публічних виступах, ЗМІ або відкритих сторінках у соціальних мережах; позивач не займається активною політичною діяльністю після прибуття на територію України.
Крім того, батьки позивача продовжують безперешкодно проживати на території країни громадянської належності, мали можливість працювати у державних структурах, наразі отримують пенсійне та соціальне забезпечення від органів державної влади, що вказує на відсутність переслідувань та/або дискримінаційного ставлення по відношенню до позивача та його родини.
Колегія суддів також звертає увагу, що позивачем надавалися суперечливі дані, зокрема, у заяві від 29.08.2022 року він зазначив, що його відрахували з ВНЗ у Тунісі через його членство у політичній партії «Нахда». При цьому, у протоколі співбесіди від 08.09.2022 року позивач повідомив, що його відрахували із ВНЗ через причини безпеки та він ніколи не був членом партії   «Нахда».
Крім того, в заяві від 29.08.2022 року позивач зазначає про обставини його розшуку та погроз на його адресу з боку Службою Безпеки Тунісу, про що йому повідомляють батьки. Під час анкетування 01.09.2022 року позивач повідомив, що є люди, які представилися як Служба Безпеки Тунісу та запитували за його місцеперебування 6 місяців назад та телефонували його матері.   Проте, під час проведення співбесіди у липні 2022 року позивач зазначив, що його матір запитали де він та чи збирається повертатись з України.
При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, жодних доказів щодо переслідування позивача Службою Безпеки Тунісу апелянтом до суду не надано.         
Також, містяться розбіжності і в твердженнях позивача щодо фактичної форми та місця ймовірного висловлення ним власної політичної позиції. Так, під час проведення анкетування позивач повідомив про те, що він критикував владу лише в університеті м. Монастір (Туніс), однак в подальшому, вказуючи що окрім ВНЗ, він висловлював власну політичну позицію у кафетерії з друзями та колегами, і щоразу коли його друзі читали журнали та газети він словесно критикував вказане. 
Проте, під час анкетування позивач зазначив, що реальною причиною його виїзду до України була не загроза переслідувань, а бажання отримання вищої освіти.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи апелянта не виявлено жодної підтвердженої інформації, яка б взагалі вказувала на обставину його переслідування Службою Безпеки Тунісу на території країни громадянської належності, ймовірних проблем, що могли виникнути у позивача у зв`язку із зазначеною обставиною, загрози, що може на нього очікувати тощо. 
Апелянт не надає документальних підтверджень або обґрунтованих усних тверджень стосовно зазначеного елементу. У твердженнях апелянта із зазначеного приводу міститься низка розбіжностей, суперечностей, які він не зміг належним чином обґрунтувати, що додатково знижує рівень довіри до зазначеного елементу в цілому.
Зазначені в своїй сукупності обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на    території Україні у пошуках кращих умов життя.
Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1  ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Згідно з Позицією УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказів у біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Колегія суддів зазначає, що позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності, не обґрунтував та не вказав неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.09.2022 р. № 181 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78  цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від  16 січня 2023 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5  статті 328 КАС України.

Головуюча суддя:                                                                                        О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                           А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                           А.Г. Федусик