Номер провадження: 22-ц/813/2568/23 
Справа № 509/3547/20
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 грудня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року,  ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за період 01.04.2019 року по 01.03.2020 року в сумі 97279,00 грн. 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 грудня 2021 рокупозов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , код НОМЕР_2 , неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з жовтня 2018 року по 01 березня 2020 року в розмірі 89 760.82 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , (код НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 840.80 грн.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 грудня 2021 року – скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів – відмовити у повному обсязі. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя {Пункт 1 частини четвертої статті 274 із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020}.
Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю. 
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). 
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення. 
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_1 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 є батьком дітей: доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які мешкають разом з позивачкою ОСОБА_3 .
В провадженні ДВС є виконавче провадження № 59683023, яке було відкрито 31 липня 2019 року на підставі заяви стягувача та виконавчого листа Овідіопольського райсуду Одеської області № 2-4763/18 виданого 19.07.2019 року згідно якого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2000.00 грн. до повноліття дітей. Рішення суду першої інстанції є чиним.
Заборгованість на 01 березня 2020 року у відповідача (боржника в рамках виконавчого провадження) по сплаті аліментів складає 97 279 грн., яка була відповідно до ст. 195 СК України встановлена старшим державним виконавцем Шепетівського МР ВДВС у Хмельницькій області в рамках виконавчого провадження № 59683023.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що з вини відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів, а тому з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів у розмірі 100 відсотків суми заборгованості, що складає 89 760.82 грн., яка підлягає задоволенню.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, виходячи з наступного. 
Так, відносини щодо обов`язків батьків з утримання своїх дітей регулюються положеннями СК України.
Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів).
Статтею 196 СК України передбачена, зокрема, відповідальність за прострочення сплати аліментів.
У частині 1 зазначеної статті зазначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Тобто, сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
У разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.
Таким чином, під час вирішення питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів боржником, судам необхідно брати до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення, участь боржника у вихованні дитини, що сприятиме його обізнаності щодо потреб дитини, пов`язаних з її матеріальним забезпеченням.
Обов`язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів.
Судом встановлено, що предметом позову у даній справі є стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів . 
Вирішуючи даний спір апеляційний суд виходить з наступного.
У справі, що переглядається, вбачається, що відповідач свої зобов`язання по сплаті аліментів виконував неналежним чином. Згідно довідки - розрахунка про розмір утвореної заборгованості по аліментах, наданої старшим державним виконавцем Шепетівського МР ВДВС у Хмельницькій області Адамова С.В., заборгованість відповідача на 01.03.2020 року становить 97279,00 грн. (а.с. 4). 
Частиною 1 статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).
Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Крім того, обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько несе не лише на підставі рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення з відповідача пені, оскільки його вина як платника аліментів в утворенні заборгованості не спростована. Зокрема, посилання відповідача на те, що вже тривалий час він не має матеріальної можливості виконувати свої обов`язки у повній мірі, у звязку із чим він був змушений звернутися до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом про зменшення розміру аліментів, є необгрунтованими, оскільки зазначене не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення неустойки (пені), враховуючи те, що останній допустив прострочення виконання судового рішення. 
Матеріали справи свідчать, що відповідач був обізнаний про свій обов`язок сплачувати своєчасно аліменти, проте свої зобов`язання вчасно не виконував, водночас, належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що несплата аліментів виникла з незалежних від нього причин, останній суду не надав.
У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на те, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 02.04.2021 року у справі №688/2334/20 апеляційну скаргу захисника Бобрешової С.А. було задоволено, постанову Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області 07.09.2020 року щодо ОСОБА_1 - скасовано, а провадження закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 183-1  КУпАП., тому і відсутні підстави для стягнення з нього пені по даній справі.
Однак, зазначені доводи є неспроможними з огляду на наступне.
Вищевказаною постановою судом встановлено, що: «з наявних у матеріалах справи копій виконавчого листа, постанови про відкриття виконавчого провадження, довідки - розрахунку про розмір утвореної заборгованості по аліментах ОСОБА_1 убачається, що несплата аліментів на утримання дітей, що призвела до виникнення заборгованості, яка дає підстави для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.1 ст.183-1 КУпАП повинна рахуватись з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання, з 19.07.2019 року, якщо сукупний розмір її перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання, а не з 17.10.2018 року, як зазначено в протоколі. Ця заборгованість, як видно з протоколу, тривала по 30.09.2019 року, відповідно, її сума не перевищує шість місяців з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання. (Заборгованість за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання з розрахунку 6 000 грн. х 6 місяців становить 36 000 грн., а заборгованість з 19.07.2019 року по 30.09.2019 року становить менше цієї суми).
З огляду на викладене, у судді місцевого суду не було правових підстав визнавати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 183-1 КУпАП, оскільки в його діях відсутня об`єктивна сторона цього правопорушення». (а.с. 120-124). , однак зазначеним судовим рішенням жодним чином не спростовується наявність заборгованості по сплаті аліментів у відповідача
Також, колегія суддів відхиляє доводи представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про відсутність заборгованості по аліментам, так, як заборгованість ним частково погашалася, з урахуванням скрутного матеріального становища, що підтверджується відповідними квитанціями, наявними у матеріалах справи, оскільки погашення заборгованості в силу статті 196 СК України не звільняє боржника від обов`язку сплатити пеню за прострочення обов`язку зі сплати аліментів за попередні періоди.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Крім того, відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).
Враховуючи те, що відповідачем допущено прострочення зі сплати аліментів у певні періоди, що відповідачем не заперечувалось, це є підставою для нарахування і стягнення з відповідача суми пені, 
Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення спірних правовідносин і висновків суду не спростовують.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, та вирішив спір відповідно до закону.
Оскільки оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Слід також зазначити, щоЄвропейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП],§ 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 грудня 2021 рокупо цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 20.04.2023 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:          О.С. Комлева                                

Є.С. Сєвєрова