ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4729/23 Справа № 185/10207/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У.М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О.В.,
суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровької області від 02 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики (суддя першої інстанції Болдирєва У.М.)

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь борг за договром позики в розмірі 130560,00 грн, з яких 2560 грн - заборгованість по позиці, 128,000,00 грн заборгованість за відсотками, та судовий збір у розмірі 1305,60 грн.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошей від 05 грудня 2019 року у загальному розмірі 130 560 грн, у тому числі: сума позики - 2560 грн, проценти за користування позикою за період з 19 грудня 2019 року по 01 травня 2021 року у розмірі 128 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1305 грн 60 коп.
Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, вважає що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права. Розгляд справи проходив без виклику сторін, і він не отримував позовної заяви та не мав змоги надати свої заперечення.
В обґрунтвання доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що право позикодавця нараховувати проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Строк виконання зобов`язання щодо повернення позики встановлено до 18 грудня 2019 року. Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики - 18 грудня 2019 року року. Проте, позивач нарахував, а суд стягнув проценти за користування позикою з 18 грудня 2019 року по 01 травня 2021 рік. Тобто проценти стягнуті за період після спливу визначеного договором строку позики.
ОСОБА_3 , просив рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2023 року скасувати та відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з нього відсотків у розмірі 128000 грн 
Від ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, проте доказів направлення відзиву відповідачу надано не було, а тому при апеляційному перегляді суд його не враховує.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі ціна позову становить, 130560,00 гривень, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму(2684 х 100 =  268400)., а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження  без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 05 грудня 2019 року в простій письмовій формі був укладений договір позики грошей між позичальником ОСОБА_1 та позикодавцем ОСОБА_2 . (а.с.7)
За умовами цього договору позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 2560 грн, а позичальник зобов`язався повернути зазначену суму 18 грудня 2019 року. За користування коштами понад зазначений термін позичальник сплачує проценти у розмірі десяти відсотків за кожен день користування позикою від суми простроченої заборгованості.
Підписанням цього договору позичальник підтвердив факт отримання грошових коштів від позикодавця (пункт 7.5 договору). Крім того отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 2560 грн підтверджується розпискою. (а.с.8)

Договором позики грошей, укладеним між сторонами, встановлено, що у разі неповернення суми позики у визначений термін - 18 грудня 2019 року позичальник сплачує проценти у розмірі 10 відсотків за кожен день користування позикою. Таким чином договором встановлено розмір та порядок одержання процентів, згідно якого за кожен день після 18 грудня 2019 року позичальник повинен сплачувати за користування позикою 10 відсотків від неповерненої суми, тобто 256 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що проценти нараховані позивачем у такому порядку та розмірі, передбачені договором.
Апеляцйний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.
Як передбачено частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання".
Таким чином після настання строку повернення позики позивач мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України, проте, як слідує зі змісту позовної заяви, вказаних вимог з боку позивача не заявлялося.
Згідно п. 4.2 договору позики грошей від 05 грудня 2019 року за користування коштами понад строки, які вказані в договорі позичальник сплачує проценти у розмірі 10% за кожен день користання позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо на період користування позикою випадає високосний рік) від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.
Пунктом 4.2 передбачено нарахування процентів, проте, зазначені проценти не визначені як неустойка, а тому не підлягають стягненню, оскільки нараховані за період після закінчення строку дії договору, а тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення в частині стягнення відсотків з відповідача на користь позивача у розмірі 128000 гривень та судового збору підлягає скасуванню із відмовою в задоволенні цих позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме: позовні вимоги задоволено в сумі 2560 грн що складає 1,96% (2560 х 100): 130560 грн., від заявлених позивачем вимог, тому понесені витрати підлягають стягненню з відповідача у сумі 25,58 грн. (1305,60 х 1,96%).
Також підлягає стягненню з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до задоволених вимог апеляційної скарги 128000 , що скаладає 98,03% незадоволення позову, 128000 х 100 : 130560, від заявлених вимог,тому понесен відповідачем виртати пядлігєть стягненню з позивача у сумі 1535,85 грн (1566,72 х 98,03%).
Керуючись статтями 141, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровької області від 02 березня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 процентів за користування позикою за період з 19 грудня 2019 року по 01 травня 2021 року у розмірі 128000 гривень та судового збору скасувати.
В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 25,58 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1535,85 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                О. В. Халаджи
                                                                               
                                                                               О.Д. Канурна                                                                                                
Т.В. Космачевська