ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року 
м. Київ
справа № 380/152/20
адміністративне провадження № К/9901/13727/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В., 
суддів: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.,   
розглянувши в порядку письмового провадження справу №380/152/20 за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою Військово-медичного клінічного центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року (головуючий суддя - Сасевич О.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року (суддя-доповідач - Гінда О.М., судді - Заверуха О.Б., Ніколін В.В.),
УСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1. ОСОБА_1 , 26 грудня 2019 року, через поштове відділення зв`язку, звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 01 серпня 2019 року компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки загальним терміном 70 днів;
- стягнути із Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки із розрахунку 614,42 грн в день, за період із 02 серпня 2019 року по 12 грудня 2019 року терміном 133 дні у сумі 81717,79 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що відповідач протиправно проявив бездіяльність щодо непроведення 01 серпня 2019 року остаточного розрахунку при його звільненні із військової служби. 
3. Вважає, що у даному випадку суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку. 
4. Обґрунтовуючи позовні вимоги також наводить висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду №806/1899/17 від 01 березня 2018 року та №823/1023/16 від 31 травня 2018 року, згідно з якими військовослужбовці при звільненні мають право на виплату компенсації всіх належних сум. 
5. Переконує, що відповідач зобов`язаний компенсувати ОСОБА_1 суму податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, так як право на вказані виплати ОСОБА_1 набув у зв`язку із виконанням обов`язків під час проходження військової служби.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
6. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року, позовні вимоги задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки загальним терміном 70 днів;
- зобов`язано Військово-медичний клінічний центр (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки за період із серпня 2019 року по грудень 2019 року.
У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.
7. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково, оскільки, при звільненні відповідачем не будо проведено виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки цієї компенсації за період із серпня 2019 року по грудень 2019 року.
8. Крім цього, оскільки обов`язок стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, виник не у зв`язку з виконанням позивачем обов`язків служби, як це передбачено п. 1 Порядку № 44, а також право на виплату таких сум він набув не у зв`язку з виконанням обов`язків під час військової служби (п. 2 Порядку № 44), а через протиправну бездіяльність відповідача, що пов`язана з невчасною виплатою грошового забезпечення, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні одночасно з компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку № 44 задоволенню не підлягає.
9. Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що в аспекті розглядуваних спірних правовідносин, оскільки позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, а тому застосуванню підлягають саме положення частини першої статті 233 КЗпП України.
10. Указав, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
11. З огляду на наведене, посилаючись на позицію Конституційного Суду України, дійшов висновку про те, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку установлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
12. Суд апеляційної інстанції установив, що фактична виплата грошової компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, позивачу була здійснена 13 грудня 2019 року, а з розглядуваним позовом останній звернувся 26 грудня 2019 року.
13. Отже, позивач реалізував своє право на звернення до суд з позовом про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з дотриманням вимог установлених статтею 233 КЗпП України, тобто в межах тримісячного строку.
Короткий зміст касаційної скарги 
14. Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, у травні 2020 року Військово-медичним клінічним центром Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України подано касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове про задоволення позовних вимог.
15. Як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі указує на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. 
16. Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04 березня 2020 року у справі №802/1854/17-а та від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17.
17. Переконує, що до спірних правовідносин слід застосовувати місячний строк, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
18. Вважає, що судами попередніх інстанцій помилково застосовано до спірних правовідносин статті 47, 116, 117 та 233 КЗпП України, оскільки передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про оплату не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.
19. Указує, що норми статті 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до затримки виплати компенсації за невикористані додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки така не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця.
20. Звертає увагу на те, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи частково позовні вимоги, не розрахували частки, яка б підлягала виплаті, не визначили істотності цієї частки, не застосували принцип пропорційності та співмірності. 
21. Зазначає, що при частковому задоволенні позову працівника суд має визначити розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, чого зроблено не було.
22. Вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми КЗпП України, оскільки проходження військової служби, статус військовослужбовців та прирівняних до них осіб регулюються нормами спеціального законодавства, та не регулюються і не підмінюються нормами КЗпП України, оскільки позивач був військовослужбовцем, а не працівником.
Позиція інших учасників справи
23. 17 серпня 2020 року до касаційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу відповідача.
24. Так, позивач погодився із висновками судів попередніх інстанцій та, вважаючи доводи відповідача необґрунтованими, просив залишити оскаржувані судові рішення без змін.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
25. 28 травня 2020 року до касаційного суду надійшла скарга Військово-медичного клінічного центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.
26. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 травня 2020 року для розгляду справи №380/152/20 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Жука А.В., суддів -Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.
27. Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року відкрито касаційне провадження за скаргою Військово-медичного клінічного центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
28. 05 листопада 2020 року до Верховного Суду від відповідача надійшла заява про поворот виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року, у якій заявник зазначає про виконання ним оскаржуваного рішення та просить Суд у разі прийняття рішення про відмову у позові або про задоволення позовних вимог в меншому розмірі вирішити питання щодо повороту виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року.
29. Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2023 року закінчено підготовчі дії у цій справі; справу №380/152/20 призначено до касаційного розгляду у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції за наявними у справі матеріалами.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
30. Позивач є учасником бойових дій з правом на пільги, установлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 10 липня 2015 року (а.с.10).
31. На підставі наказу начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України №312-ос «По особовому складу» від 15 липня 2019 року, підполковника ОСОБА_1 (НОМЕР_3), заступника начальника центру - начальника відділу персоналу, з правом носіння військової форми одягу, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.11).
32. Згідно витягу з наказу начальника Військово-медичного клінічного центру (клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України №146-ос «По особовому складу» від 01 серпня 2019 року, ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини з 01 серпня 2019 року, знятий зі всіх видів забезпечення (а.с.12).
33. Представником позивача, 26 листопада 2019 року направлено до Військово-медичного клінічного центру (клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України адвокатський запит (а.с.34) на отримання інформації та документів з питань проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 та отримано відповідь листом від 04 грудня 2019 року за №14/2310 (а.с.35).
34. Військово-медичним клінічним центром (клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) проведено остаточний розрахунок 13 грудня 2019 року, в частині виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки у розмірі 42678,67 грн.
35. Вважаючи, що оскільки при звільненні відповідачем не було проведено виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015-2019 роки, то позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки цієї компенсації за період із серпня 2019 року по грудень 2019 року.
ІІІ. Позиція Верховного Суду 
36. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
37. Зі змісту ухвали Верховного Суду від 17 червня 2020 року слідує, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
38. Предметом касаційного перегляду є судові рішення попередніх інстанцій у частині задоволеної вимоги про стягнення з Військово-медичного клінічного центру (клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
39. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених  КАС України, зазначає таке.
40. Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
41. Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
42. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не урегульовані положеннями спеціального законодавства.
43. Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не установлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, Суд вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про можливість застосування норм статей 116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.
44. Подібну правову позицію викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18, від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16 та Суд не вбачає підстав для відступу від неї.
45. Статтею 47 КЗпП України (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
46. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
47. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
48. Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
49. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
50. Закріплені у статтях  116,  117 КЗпП України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
51. Суди попередніх інстанцій під час судового розгляду цієї справи установили, що на день звільнення позивача у запас Збройних Сил України йому не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, тобто при звільненні, відповідач не провів повного розрахунку з ним. Отже, вирішили, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.
52. Верховний Суд погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
53. Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
54.  Статтею 4 Закону України «Про відпустки» (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
55.  Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до  Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
55. Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
56.  Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 [з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям] і 18 [під час дії воєнного стану] цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
57. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
58. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
59. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».
60. Таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, ухваленій за наслідками розгляду зразкової справи №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
61. Так, відповідно до наказу Начальника військово-медичного клінічного центру (клінічного госпіталю на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України позивача з 01 серпня 2019 року виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.
62. Судами установлено та відповідачем не заперечується, що остаточний розрахунок із позивачем (виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) проведено лише у грудні 2019 року, що підтверджується копією платіжного доручення №1822 від 12 грудня 2019 року.
63. Отже, наведене свідчить про те, що остаточна виплата всіх належних позивачу сум була здійснена відповідачем з порушенням строків, установлених статтею 116 КЗпП України, а тому Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.
64. Доводи скаржника про те, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не передбачена у структурі грошового забезпечення, а тому немає підстав для застосування статей 116-117 до спірних правовідносин Суд відхиляє, оскільки умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
65. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
66. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №821/952/17, і Суд вважає його [висновок] застосовним до спірних правовідносин. 
67. У тексті касаційної скарги скаржник, серед іншого, указав на те, що суди попередніх інстанцій не розрахували частки, яка б підлягала виплаті, не визначили істотності цієї частки, не застосували принцип пропорційності та співмірності.
68. Суд зазначає, що з урахуванням конкретних критеріїв та обставин справи, які мають юридичне значення суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того чи задовольняє він позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
69. Так, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1) Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2) Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3) Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
4) Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
70. Водночас, зменшення розміру відшкодування є правом, а не обов`язком суду.
71. У цій справі суди попередніх інстанцій, урахувавши допущену відповідачем протиправну бездіяльність, з метою належного захисту та відновлення порушеного права позивача дійшли висновку про задоволення позовної вимоги у відповідний спосіб, а саме шляхом зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
72. З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а тому Суд відхиляє доводи скаржника у цій частині.
73. Щодо доводів відповідача про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду із цим позовом та посилання, у зв`язку з цим, на постанову Верховного Суду у справі №815/2681/17 Суд зазначає таке.
74. У справі №815/2681/17 Суд установив, що зі служби позивачку звільнили 06 листопада 2015 року, а фактично остаточний розрахунок з нею відбувся 11 березня 2016 року. З цим позовом позивачка звернулася до адміністративного суду 11 травня 2017 року, тобто більше ніж через рік відколи отримала належні їй при звільненні кошти. Колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спірні правовідносини пов`язані зі звільненням з публічної служби і повинні вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, то строк звернення до суду з таким позовом становить один місяць. Позивач звернулася до суду більше ніж через рік і обставини, які цьому передували, давали обґрунтовані підстави вважати, що несвоєчасне звернення з цим позовом по суті було її намаганням вийти із ситуації, яка склалася у зв`язку з виконанням судового рішення у справі №  496/373/16-ц, що не могло бути поважною причиною, з якою КАС пов`язує можливість поновити цей строк.
75. Водночас, Верховний Суд у цій справі не установлював день початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні [що є визначальним у цій справі]. 
76. Отже, висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17 не є застосовними до спірних правовідносин, з огляду на відмінні фактичні (установлені судами) обставини справи.
77. Як слушно відмітив суд апеляційної інстанції, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
78. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
79. Судами попередніх інстанцій установлено, що фактична виплата грошової компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, позивачу була здійснена 13 грудня 2019 року, а з розглядуваним позовом останній звернувся 26 грудня 2019 року.
80. Отже, позивач реалізував своє право на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з дотриманням місячного строку, установленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.
81. Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження скаржник, серед іншого, указував на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 березня 2020 року у справі №802/1854/17-а.
82. Суд зазначає, що у справі №802/1854/17-а у день виключення позивача зі списків військової частини з ним не був проведений повний розрахунок при звільненні, зокрема, не виплачено суму підйомної допомоги, передбаченої частиною третьою статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
83. З огляду на відмінне нормативно-правове регулювання спірних правовідносин висновки, викладені у справі №802/1854/17-а не є подібними до цієї справи, а тому Суд відхиляє доводи відповідача у цій частині.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
84. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
85. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
86. Вирішуючи заяву відповідача про поворот виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року, колегія суддів виходить із такого.
87. Вирішення питання повороту виконання судового рішення урегульовано статтею 380 КАС України.
88. Так, відповідно до частини першої статті 380 КАС України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
89. Частиною четвертою статті 380 КАС України визначено, що питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.
90. Так, метою інституту повороту виконання судового рішення є усунення наслідків скасованого рішення суду. Такий інститут спрямований на створення дієвих та ефективних гарантій дотримання прав та законних інтересів добросовісного боржника у разі виконання судового рішення, яке згодом було визнано помилковим.
91. Разом із тим, вирішальною правовою підставою для здійснення повороту судового рішення є скасування чи зміна вищестоящим судом вже виконаних судових рішень. 
92. З огляду на те, що за результатами касаційного перегляду справи №380/152/20 Суд не вчиняє дій, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 380 КАС України питання про поворот виконання судового рішення у цій справі не вирішується.
IV. Висновки щодо судових витрат
93. З огляду на результат касаційного перегляду справи перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.
2. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі №380/152/20 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

..................................

..................................

..................................
А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду