Постанова
Іменем України
 
18 травня 2023 року
м. Київ
 
справа № 509/5758/21
провадження № 61-3044св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                      Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ майна та визнання права спільної часткової власності
 
за касаційною скаргою адвоката Борогана Валентина Володимировича як представника ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 серпня 2022 року у складі судді Панасенка Є. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня            2023 року у складі колегії суддів: Базіль Л. В., Воронцової Л. П.,                    Полікарпової О. М.,
 
 ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт спільного проживання її і ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу з липня 1989 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
здійснити поділ спільного майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та визнати за нею, ОСОБА_1 , право приватної спільної часткової власності на: 
1/2 частину транспортного засобу марки «Аudi А6», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ;
1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1449 га, кадастровий номер 5123781400:02:001:0165, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що за адресою: АДРЕСА_1 ; 
1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 91,9 кв. м, житловою площею 71,1 кв. м, що за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Підставою позовних вимог ОСОБА_1 зазначала те, що з 1989 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, народили доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , придбали транспортні засоби, а саме: автомобіль марки «М-2141», державний номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрований на її ім`я, та автомобіль марки «Ауді А6», державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я відповідача.
 
До 1991 року вона з відповідачем проживали у її матері за адресою: АДРЕСА_2 ,                 а в подальшому до 1996 року винаймали квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Потім                           у результаті приватизації набули право спільної часткової власності на частину будинку АДРЕСА_2 , де проживали однією сім`єю та вели спільне господарство до 2001 року.
 
За час проживання однією сім`єю без шлюбу, за взаємною згодою, на спільні кошти та спільною працею, на земельній ділянці площею 0,1449 га на АДРЕСА_1 побудували житловий будинок                                   з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 91,9 кв. м, житловою площею 71,1 кв. м, в тому числі за рахунок коштів, отриманих від продажу належних їм на праві спільної часткової власності 47/100 частин будинку на АДРЕСА_2 , який зареєстрували у 2007 році на ім`я відповідача.
 
Оскільки домовленості про добровільний розподіл майна, яке є спільною сумісною власністю, між сторонами не досягнуто, позивач просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Овідіопольський районний суд Одеської області рішенням від 22 серпня                  2022 року позов задовольнив частково. Встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у період з 01 січня           2004 року до 12 червня 2021 року. Визнав спільною сумісною власністю            ОСОБА_1 і ОСОБА_2 : житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 91,9 кв. м, житловою площею 71,1 кв. м, що за адресою: АДРЕСА_1 . У порядку поділу спільного майна визнав за ОСОБА_1 право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: 1/2 частиниу вказаного житлового будинку; 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1449 га, кадастровий номер 5123781400:02:001:0165, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що за адресою: АДРЕСА_1 . Припинив право власності                        ОСОБА_2 на 1/2 частину спірного житлового будинку; на 1/2 частину вказаної земельної ділянки. В решті  позову відмовив за необґрунтованістю. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з липня 1989 року до 12 червня      2021 року. Проте, зважаючи, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України - з 01 січня 2004 року, позовні вимоги в цій частині суд задовольнив частково, встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 року до 12 червня                 2021 року. Право власності у ОСОБА_2 на спірний житловий будинок виникло з часу його державної реєстрації - 08 травня 2007 року, тобто в період спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому позивач відповідно до статей 70, 74 СК України має право на 1/2 частину цього будинку.
 
Овідіопольський районний суд Одеської області додатковим рішенням                           від 03 листопада 2022 року в задоволенні заяви адвоката Борогана В. В., який діє від імені ОСОБА_2 , про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу відмовив.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Одеський апеляційний суд постановою від 23 січня 2023 року апеляційну скаргу адвоката Борогана В. В., який діє від імені ОСОБА_2 , задовольнив частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 серпня                2022 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишив без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволенні позову, проте, здійснюючи поділ спірного будинку, неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини,               а саме : встановивши час побудови спірного будинку у 2002 році не застосував Закон України «Про власність». 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та їх узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 02 березня 2023 року, адвокат Бороган В. В. як представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 серпня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права                           у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15 та постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16, від 12 серпня 2021 року                      у справі № 438/1673/13, від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17,                             від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня            2019 року у справі № 523/3612/16, від 24 липня 2019 року у справі                                  № 760/23795/14, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах                         № 464/4574/15 та № 756/17180/14, від 13 листопада 2019 року у справі                         № 697/2368/15, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі                                   № 287/575/16, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16, від 14 лютого           2018 року у справі № 129/2115/15, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/351/15, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16, від 12 грудня 2019 року у справі                               № 490/4949/17.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.
Апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що спірний будинок побудований до 01 січня 2004 року, а саме - восени 2002 року, у зв`язку з чим правильно застосував норми КпШС України та положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність», однак дійшов помилкового висновку, що позивач довела, що спірний будинок є спільною сумісною власностю.
У судів не було правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного будинку, оскільки вона не надала доказів, що цей будинок був набутий ними внаслідок їх спільної праці як сім`ї. Сам факт перебування                 у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Позивач вимог щодо визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю не заявляла, як на правову підставу свої позовних вимог посилалася на норми статті 74 СК України, тому суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши спірне майно спільною сумісною власністю.
Апеляційний суд, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, змінив правову підставу позову та застосував до спірних правовідносин  частину  першу статті 17 Закону України «Про власність».
Народження у сторін дитини жодним чином не є доказом того, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного позивачем періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Сам по собі факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки не може свідчити, що сторони проживали                              в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Касаційна скарга не містить доводів щодо незгоди із судовими рішеннями                  в частині відмови в задоволенні позовних вимог, тому предметом касаційного перегляду є судові рішення в частині задоволених вимог (стаття 400 ЦПК України).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
19 квітня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 фактично проживали та вели спільне господарство відповідно до погосподарського обліку Доброолександрівської сільської ради                у період часу: 1986-1990 роки за адресою: АДРЕСА_2 ; у період часу 1991-1995 роки за адресою: АДРЕСА_4 ;  у період часу 1996-2000 роки - на АДРЕСА_2 ; на АДРЕСА_1 , відповідно до погосподарського обліку Доброолександрівської сільської ради (книги № 13, 14, 15, 16, 17 за  2001-2005 роки, книга № 9 за 2006-2020 роки), що підтверджується довідкою Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області від 22 вересня 2021 року                   № 345.
Під час спільного проживання у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_3
Згідно з довідкою Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області від 28 вересня 2021 року № 441 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 жовтня               2002 року сторони, діючи від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , що мешкають на АДРЕСА_2 , продали ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 належні сторонам і третій особі в рівних частинах кожному, 47/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідач ОСОБА_2 з 08 травня 2007 року є власником житлового будинку                                        з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 91,9 кв. м, житловою площею                      71,1 кв. м.
Рішенням виконкому Доброолександрівської сільської ради  від 10 березня                 2006 року № 9 на ім`я ОСОБА_11 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії                       ЯЕ № 656548, виданим Доброолександрівською сільською радою 02 серпня                   2007 року, та інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку ОСОБА_2 на підставі рішення VIII сесії             V скликання Доброолесандрівської сільської ради від 01 березня 2007 року за                № 132-V є власником земельної ділянки загальною площею 0,1449 га, кадастровий номер 5123781400:02:001:0165, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуто внаслідок приватизації земельної ділянки, одержаної із земель державної власності,                        в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга  не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
 
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав                  людини і основоположних свобод (стаття 7).
 
Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
 
Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.
 
Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
 
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України                             з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.
 
Крім того, частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
 
У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, ухваленій за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.
 
За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01  січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням норм Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР. Отже розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).
 
Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю                       є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить                           і частина перша статті 368 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
 
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають                     у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
 
У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін                        у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
 
Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин норми частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.
 
Аналогічні правові висновки у постанові викладені Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.
 
У цій справі суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли обґрунтованого висновку про встановлення факту проживання сторін у справі  однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 12 червня 2021 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено              в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно                        з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких норм не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. 
 
Крім цього, встановивши, що позивач довела факт набуття відповідачем                         у власність спірного будинку внаслідок спільної праці з нею, ведення ними спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, а також те, що джерелом набуття цього майна були спільні грошові кошти сторін, спірне майно придбавалося з метою забезпечення інтересів сім`ї, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для поділу спірного будинку та визнання за нею права власності на 1/2 його частину. Оцінка  доказів у справі щодо обставин набуття відповідачем спірного будинку є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
Також правильним є висновок судів про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку земельної ділянки, на якій розміщений будинок, адже до особи, яка не мала права чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що земельна ділянка є його особистою власністю, оскільки отримана ним у порядку приватизації, таких висновків судів не спростовують, зводяться до тлумачення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, на власний розсуд.
 
Висновки судів у цій справі з урахуванням встановлених фактичних обставин не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів, тлумачення норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини на власний розсуд та необхідності переоцінки встановлених судами обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанови апеляційного суду в оскаржуваних частинах - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Борогана Валентина Володимировича як представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 серпня                    2022 року  в   незміненій   частині   та   постанову   Одеського   апеляційного  суду                    
від 23 січня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
                                                                        
                                                                                                            М. Ю. Тітов