Постанова                                                
Іменем України                                        
 
12 квітня 2023 року                                                                      
м. Київ
                                                                                
справа № 523/19512/21
провадження № 61-9831св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                  Пророка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області,
 	
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 лютого                     2022 року у складі судді Дяченко В. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А.,       Комлевої О. С.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про встановлення факту знаходження на утриманні та зобов`язання призначити безстроково щомісячну страхову виплату у зв`язку зі смертю потерпілого внаслідок трудового каліцтва,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
ОСОБА_1 у листопаді 2021 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила: 
- встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_2 , який помер                     ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати призначити їй безстроково щомісячну страхову виплату у зв`язку із смертю ОСОБА_2 з дати встановлення МСЕК причинного зв`язку смерті потерпілого з раніше одержаним каліцтвом, тобто з 02 липня 2019 року .
Зазначений позов, ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона отримувала пенсію за віком, а ОСОБА_2 - пенсію за віком та додатково працював слюсарем у КП «Теплопостачання міста Одеси».
ОСОБА_2 03 листопада 2017 року отримав травму внаслідок нещасного випадку на виробництві, а 28 лютого 2018 року був оглянутий комісією МСЕК і визнаний інвалідом І групи «А», який потребує стороннього догляду.
Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (далі - Фонд) ОСОБА_2 , крім іншого, призначено щомісячну страхову виплату в розмірі 7 888,58 грн.
Оскільки ОСОБА_2 потребував стороннього догляду, вона звільнилася з роботи та здійснювала догляд за ним. Основним доходом сім`ї була його пенсія і страхова виплата.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 08 серпня 2019 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 грудня 1992 року до дня смерті чоловіка, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Їй було призначено пенсію по втраті годувальника.
У подальшому стало відомо, що вона має право на отримання страхової виплати в зв`язку зі смертю потерпілого від нещасного випадку на виробництві згідно з частиною першою статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», однак на її звернення від 28 листопада 2019 року відповідач вказав, що призначення страхових виплат по втраті годувальника не є можливим без судового рішення про встановлення факту перебування заявника на утриманні ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 08 лютого 2022 року позов задовольнив.
Встановив факт, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні                        ОСОБА_2 до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язав Фонд призначити ОСОБА_1 безстроково щомісячну страхову виплату, у зв`язку зі смертю потерпілого - ОСОБА_2 , померлого                           ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дати встановлення МСЕК причинного зв`язку смерті потерпілого з раніше одержаним каліцтвом, тобто з 02 липня 2019 року .
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що  ОСОБА_1 знаходилась на утриманні ОСОБА_2 до настання його смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 , та має право на одержання щомісячних страхових виплат як непрацездатна особа, яка перебувала на утриманні померлого.
Одеський апеляційний суд постановою від 07 вересня 2022 року апеляційну скаргу Фонду залишив без задоволення, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 лютого 2022 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 знаходилась на утриманні ОСОБА_2 до настання його смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 , та має право на одержання щомісячних страхових виплат як непрацездатна особа, яка перебувала на утриманні померлого, незважаючи на отримання нею пенсії за віком у розмірі, більшому ніж прожитковий мінімум.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Фонд у жовтні 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень Фонд посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 212/5707/17, від 26 грудня 2019 року у справі № 639/6343/17.
Судами попередніх інстанцій застосовано норми права, а саме статті 21, 25, 36, 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві  та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який на час виникнення спірних правовідносин втратив чинність.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від ОСОБА_1 у січні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги про те, що позивач отримує пенсію за віком, яка вище за прожитковий мінімум встановлений законом, з посиланням на постанову Верховного Суду, не спростовує правильність висновків апеляційного суду, оскільки сам по собі факт отримання позивачем пенсії, який забезпечував її прожитковий мінімум, не має правового значення для вирішення цього спору, що відповідає практиці Верховного Суду.
Постанови Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі не релевантні із правовідносинами, які виникли у цій справі, тому не можуть бути застосовані.
Вирішуючи цей спір суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права, надали належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 21 грудня 2022 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Суворовського районного суду міста Одеси.
Справа № 523/19512/21 надійшла до Верховного Суду 10 січня 2023 року.
Верховний Суд ухвалою від 02 березня 2023 року справу призначив до судового розгляду у складі колегії п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З січня 2017 року до грудня 2017 року дохід ОСОБА_2 складав                            61 707,25 грн, з січня 2018 року до березня 2018 року - 28 467,61 грн, що підтверджується довідками Комунального підприємства «Теплопостачання                        м. Одеси» від 02 грудня 2019 року № 03/01-417 та № 03/01-418 про доходи ОСОБА_2 . 
З жовтня 2017 року до лютого 2018 року ОСОБА_2 отримував пенсію за віком щомісячно по 7 434,06 грн, в березні 2018 року - 7 621,40 грн, з квітня                  2018 року до листопада 2018 року - по 7 897,16 грн, з грудня 2018 року до лютого 2019 року - по 7 918,16 грн.
ОСОБА_2 03 листопада 2017 року отримав травму внаслідок нещасного випадку на роботі, а 28 лютого 2018 року був оглянутий комісією МСЕК і визнаний інвалідом І групи «А», який потребує стороннього догляду.
У березні 2018 року Фондом ОСОБА_2 , крім іншого, була призначена щомісячна страхова виплата в сумі 7 888,58 грн.
ОСОБА_1 звільнилася з роботи та доглядала за ОСОБА_2 , оскільки він потребував стороннього догляду.
Основним доходом сім`ї ОСОБА_1 була пенсія і страхова виплата ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з довідкою про причинний зв`язок смерті з професійним захворюванням (отруєнням) або трудовим каліцтвом від 02 липня 2019 року смерть         ОСОБА_2 настала у зв`язку з отриманням трудового каліцтва                               від 28 лютого 2018 року, підстава: акт № 87ТР від 02 липня 2019 року.
Фонд листом від 24 жовтня 2019 року за № 05/4040, на звернення                        ОСОБА_1 про призначення їй страхових виплат у зв`язку із смертю годувальника, відмовив з підстав ненадання необхідних документів на підтвердження факту перебування на утриманні ОСОБА_2 , який помер.
На підтвердження факту перебування на утриманні померлого, позивачем надано акти засвідчені головою ЖБК «Вимпел-21», згідно з якими ОСОБА_1 проживала разом з померлим ОСОБА_2 та перебувала на його утриманні, та довідку № 41 від 04 листопада 2019 року, засвідчену начальником ЖБК «Вимпел-21» про проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за однією адресою, ведення спільного господарства та перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На аналогічну заяву ОСОБА_1 від 05 липня 2021 року про призначення їй страхових виплат, виконуючий обов`язки начальника Фонду 08 липня 2021 року надав відповідь, згідно з якою в управлінні відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 одноразової допомоги у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 .
Судами також встановлено, що у період з 28 квітня 1974 року до 01 грудня                   1992 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з                ОСОБА_2 . Проте, після розірвання шлюбу подружжя продовжувало проживати разом однією сім`єю.
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 08 серпня 2019 року у справі № 523/9552/19 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю задоволено. Встановлено як такий, що має юридичне значення, факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 грудня 1992 року по день смерті чоловіка, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням № 11 Спеціальної комісії при Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеської області з питань вирішення спорів                 від 28 листопада 2019 року вирішено визнати, що задоволення заяви                    ОСОБА_1 про призначення Одеським міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області страхових виплат по втраті годувальника не є можливим без судового рішення про встановлення факту перебування заявниці на утриманні ОСОБА_2 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають, з огляду на таке.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.
Встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні, можливе при умові, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС Українипублічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України). 
З аналізу вказаних процесуальних норм слідує, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.
Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити зі змісту права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах                                    від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19),                  від 13 березня 2019 року у справі № 202/30/17 (провадження № 14-643цс18),                    від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21). 
У преамбулі Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV«Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV)передбачено, що цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.
Згідно із частинами першою та другою статті 4 Закону № 1105-XIV Фонд є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.
Відповідно до частин шостої та сьомої статті 6 Закону № 1105-XIV рішення правління Фонду, прийняте в межах його компетенції, є обов`язковим для виконання, у тому числі всіма страхувальниками та застрахованими особами, яких воно стосується. Рішення правління Фонду оформляється постановою. Постанови правління Фонду підлягають обов`язковому оприлюдненню на офіційному веб-сайті Фонду протягом 20 робочих днів після їх прийняття. Рішення правління Фонду, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду (частина перша статті 8 Закону № 1105-XIV).
Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення, що затверджується правлінням Фонду, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду (частина третя статті 8 Закону № 1105-XIV).
Основними завданнями Фонду та його робочих органів, зокрема, є: реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону (пункти 1 і 2 частини першої статті 9 Закону № 1105-XIV).
Фонд зобов`язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом (пункт 1 частини другої статті 10 Закону № 1105-XIV).
Отже, Фонд є суб`єктом владних повноважень, наділений владними управлінськими функціями, тому за предметним та суб`єктним складом спір у справі за позовною вимогою до відповідного Управління виконавчої дирекції Фонду про визнання права на страхові виплати підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Саме такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах                         від 25 квітня 2018 року у справі № 360/1438/16 (провадження                                           № 11-350апп18), від 28 листопада 2018 року у справі № 405/5366/17 (провадження № 11-876апп18).
У цій справі позивач звернулася до суду з метою встановлення факту перебування на утриманні чоловіка для отримання від Фонду страхових виплат, передбачених Законом № 1105-XIV.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 травня 2020 року у                                                                                    справі № 761/21898/16-ц (провадження № 14-5цс20) зробила висновок, що у відносинах з обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням Фонд та його робочі органи здійснюють владні управлінські функції та наділені повноваженнями приймати рішення/вчиняти дії, що впливають на можливість реалізації застрахованими особами права на соціальний захист і мають обов`язковий характер для інших суб`єктів владних повноважень.
Спори стосовно оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його робочих органів і їхніх правонаступників про обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням є публічно-правовими. А тому їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Верховний Суд враховує, що підставою звернення позивача до суду із позовом про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка є отримання від Фонду страхових виплат, передбачених Законом № 1105-XIV, тому відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові                    від 05 травня 2020 року у справі № 761/21898/16-ц (провадження № 14-5цс20), ОСОБА_1 має право на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області.
Вимога позивача у цій справі пов`язана з доведенням наявності у неї підстав для призначення та виплати соціальних платежів і не пов`язана з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, заявлена саме у зв`язку з відмовою Фонду виплатити відповідні кошти.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
Верховний Суд звертає увагу, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання справи про встановлення факту) не повинен використовуватися учасниками для оцінки обставин, які становлять предмет доказування у адміністративному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постановах від 23 травня                       2022 року у справі № 539/4118/19 (провадження № 61-10777сво20) та від 23 січня 2023 року у справі № 214/1309/21 (провадження № 61-3264сво22) зробила схожий за змістом висновок та зазначила, що заява про встановлення факту, який має юридичне значення, щодо якого виник публічно-правовий спір, не може бути предметом розгляду у порядку цивільного судочинства.
Суди попередніх інстанцій помилково розглянули позовну заяву ОСОБА_1 за правилами цивільного судочинства, оскільки зазначений спір належить до адміністративної юрисдикції у межах справи про оскарження рішення (дій/бездіяльності) Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, у зв`язку із чим провадження у справі підлягає закриттю.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах                           від 15 лютого 2023 року у справі № 215/7255/20 (провадження № 61-4201св22) та від 22 лютого 2023 року у  справі № 696/879/21 (провадження № 61-5042св22). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.
Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин Верховний Суд доходить висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України Верховний Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
З урахуванням того, що у цій справі позивач звернулася до суду із позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, не виклавши вимогу з приводу оскарження рішень (дій/бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, Верховний Суд вважає за доцільне роз`яснити ОСОБА_1 право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.
Керуючись статтями 400, частинами третьою-п`ятою статті 403, статтями 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року скасувати.
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про встановлення факту знаходження на утриманні та зобов`язання призначити безстроково щомісячну страхову виплату у зв`язку зі смертю потерпілого внаслідок трудового каліцтва закрити.
Роз`яснити  ОСОБА_1 право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.              
                        
ГоловуючийА. І. Грушицький    Судді:С. О. Карпенко     І. В. Литвиненко    Є. В. Петров   В. В. Пророк