11.05.23
22-ц/812/501/23
Справа №487/1004/16-ц Головуючий суду першої інстанції – Сухаревич З. М.
Провадження №22-ц/812/501/23 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року                                   м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Біляєвою В. М.,
без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року, постановлену о 14 год 17 хв під головуванням судді Сухаревич З. М. в приміщенні суду в м. Миколаєві, повний текст якої складено 04 квітня 2023 року, за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року, ухваленого за позовом ОСОБА_1 до автогаражного кооперативу «Парма», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Парма» про визнання рішення правління недійсним,

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року, яку обґрунтовував наступним.
ОСОБА_1  зазначав, що, розглядаючи справу за його позовом до автогаражного кооперативу «Парма» про визнання рішення правління недійсним, суд першої інстанції встановив, що приблизно в 2007-2009 роках ОСОБА_1 та колишній голова АГК «Парма» в усній формі уклали договір оренди металевого гаражу № НОМЕР_1 , який було придбано АГК «Парма» у МП «Парма» у 1993 році, який після 11 березня 2008 року було встановлено на місце металевого гаражу, який належав ОСОБА_2 .
Проте, під час розгляду цивільної справи №487/5524/18 за його позовом до автогаражного кооперативу «Парма» про визнання незаконним рішення правління від 31.10.2015 та визнання договору оренди на гараж недійсним, представник АГК «Парма» пояснив, що у власності кооперативу відсутній гараж, придбаний по договору від 22.08.1993, оскільки за цим договором у МП «Парма» придбано не гараж, а лише місце під гараж. Металевий гараж, який знаходиться у користуванні ОСОБА_1 , АГК «Парма» придбав у ОСОБА_3 по розписці від 02.09.2006 р.
Отже, суд визнав, що у користуванні ОСОБА_1 перебуває не металевий гараж, придбаний у МП «Парма» у 1993 році, як було встановлено у рішенні суду від 21.07.2016, а інше індивідуально визначене майно – металевий гараж, придбаний у ОСОБА_3 у 2006 р.
ОСОБА_1 вказував, що вищезазначені обставини не були встановлені судом у справі №487/1004/16, оскільки стали відомі лише 15 вересня 2021 року після ухвалення судового рішення по справі №487/5524/18.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.
Також під час розгляду справи ОСОБА_1 заявляв клопотання про постановлення судом окремої ухвали щодо вчинення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України, яке полягає у внесенні до рішення правління АГК «Парма» завідомо неправдивої інформації (відомостей), що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є членами АГК «Парма» та його правління, а також інформації про те, що металевий гараж № НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_1 належить на праві власності АГК «Парма».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його заяви про перегляд рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року за нововиявленими обставинами та вказане рішення залишено в силі.
Цією ж ухвалою ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його клопотання про постановлення окремої ухвали.
Обґрунтовуючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені ОСОБА_1 обставини не мають ознак нововиявлених та вони не мають вирішального значення для справи.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 у своєму клопотанні не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення такої ухвали.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказував, що суд першої інстанції під час розгляду справи проігнорував, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року ухвалено на підставі неправдивих відомостей про договір та квитанції від 22.08.1993, оскільки АГК «Парма» був створений тільки у 1999 р. Вади цього судового рішення полягають у тому, що в ньому відсутні посилання на докази, на підставі яких суд встановив наявність права власності на гараж № НОМЕР_1 у АГК «Парма» та доказ, який підтверджує факт укладання усного договору оренди та передачі головою кооперативу гаражу у користування ОСОБА_1 .
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року таких посилань на докази не містить, отже взагалі не може вважатися судовим рішенням в розумінні ЦПК України.
Не погоджуючись із відмовою у постановленні окремої ухвали, ОСОБА_1 вказував на те, що судом першої інстанції неправильно протрактовано зміст його клопотання, а також оцінено обставини справи, розтлумачено норми процесуального права, що у своїй сукупності є підставою для скасування ухвали.

Фактичні обставини справи, встановлені судом 

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволені його позову до Автогаражного кооперативу «Парма» про визнання недійсним рішення правління від 23 січня 2016 року щодо зобов`язання ОСОБА_1 звільнити гараж № НОМЕР_1 .
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 березня 2017 року про виправлення описки, вищезазначене рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 15 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року без змін.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2021 року, ухваленим по справі №487/5524/18, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його позовних вимог до АГК «Парма» та ТОВ Фірма «Парма» про визнання недійсним рішення правління АГК «Парма» від 31 серпня 2015 року та правочину про передачу в користування (оренду) гаражу № НОМЕР_1 .
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 22 червня 2022 року зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2021 року, ухвалене по справі №487/5524/18, до розгляду районним судом заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Нововиявлені обставини – це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
При вирішенні питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 424, 426 ЦПК України.
Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам. 
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, не можуть визнаватися нововиявленими. Не вважається нововиявленою обставиною зміна правової позиції суду в інших подібних справах.
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
У постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року по справі №673/261/13-ц зроблено висновок, що «нова обставина, що з`явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справи. Не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах».
Виникнення нових або зміна обставин після вирішення спору не можуть бути підставою для зміни або скасування судового рішення. He вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 642/474/13).
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 березня 2023 року по справі №154/3029/14-ц наголошує на тому, що процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її в суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення в уже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення.
Згідно з вимогами ч.4, 5 ст.423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata – принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
Подаючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 посилався на обставини, які за його словами було встановлено під час розгляду цивільної справи №487/5524/18 на підставі пояснень представника АГК «Парма». Зокрема ОСОБА_1 , посилаючись на пояснення АГК «Парма» у справі №487/5524/18, рішення у якій ще не набрало законної сили, наполягав на тому, що у його користуванні перебував металевий гараж придбаний у ОСОБА_3 у 2006 році, який після 11 березня 2008 року було встановлено на місці демонтованого гаражу, належного ОСОБА_2 .
Разом з тим, судом першої інстанції правильно вказано, що це не може бути розцінено як нововиявлені обставини у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України, оскільки вказане не спростовує фактів, покладених в основу рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 21.07.2016.
Отже, з огляду на зазначене висновок районного суду про відсутність підстав для перегляду вказаного рішення Заводського районного суду м.Миколаєва за нововиявленими обставинами є правильним.
Що стосується відмови судом у постановленні окремої ухвали, колегія суддів виходить із такого.
Згідно з вимогами статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Тлумачення цієї норми свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
У частині п`ятій статті 262 ЦПК України передбачено, що в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено: «окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 березня 2018 року у справі № 911/961/17 вказано, що: «в окремій ухвалі має бути зазначено закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його стаття, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Просте перерахування допущених порушень без зазначення конкретних норм чинного законодавства або перерахування норм права, порушення яких встановлено у судовому розгляді, є неприпустимим».
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 травня 2018 року у справі № 922/3997/15, від 04 травня 2018 року у справі № 922/1733/17.
Суд першої інстанції вважав, що достатні підстави та аргументи для постановлення окремої ухвали були відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він випливає з обставин справи та досліджених доказів. 
Що стосується клопотань ОСОБА_1 про постановлення апеляційним судом окремих ухвал щодо судді Біцюка А. В. та Журавльова Ю. О., Журавльова О. О., а також застосування до АГК «Парма» та його представників Журавльова Ю. О., ОСОБА_9 заходів процесуального примусу у виді штрафу, то виходячи з викладених ним доводів та аргументів, колегія суддів вважає їх безпідставними, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанцій не спростовують.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                     О. В. Локтіонова

 Судді                      С. Ю. Колосовський

        О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 11 травня 2023 року.