Постанова                                     
Іменем України
 
05 квітня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 183/4634/20
 
провадження № 61-10979св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.         (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2022 року           у складі судді Сороки О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Городничої В. С.,            Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

 
Короткий зміст позовної заяви
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»           (далі - АТ «Альфа-Банк»), про поділ спільного майна подружжя.
 
Позовна заява мотивована тим, що 03 липня 2004 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем.
За час шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають з відповідачем в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Зазначала, що за час шлюбу ними за спільні кошти було придбано житловий будинок, загальною площею 210,5 кв. м, житловою площею 57,10 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею         0,097 га, кадастровий номер 1223285500:03:002:0151, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за тією самою адресою.
 
Позивач вказувала, що зазначене майно частково було придбано за спільні кошти подружжя, а частково за кредитні кошти, отримані відповідачем на підставі договору про іпотечний кредит № MRTG-000000014757, укладеного 20 вересня 2008 року між УніКредит ТзОВ та ОСОБА_2 , за умовами якого кошти призначені для придбання означеного вище нерухомого майна.
 
Правонаступником УніКредит ТзОВ спочатку було Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Унікредит Банк», його правонаступником стало Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Укрсоцбанк»,                                      а правонаступником останнього стало Акціонерне товариство (далі - АТ) «Альфа-Банк».
 
У зв`язку з неможливістю досягнення домовленості щодо реального поділу майна подружжя ОСОБА_1 просила суд:
- визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 210,5 кв. м, житловою площею 57,10 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,097 га, кадастровий номер 1223285500:03:002:0151, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 210,5 кв. м, житловою площею 57,10 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,097 га, кадастровий номер 1223285500:03:002:0151, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 210,5 кв. м, житловою площею 57,10 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: жилого будинку - літ. А; цокольного поверху - ц. п.; прибудови - літ. А1; тераси - літ. а;                                    навісу - літ. а1; навісу - літ. а2; ганку; ганку; балкону; сараю - літ. Б;            убиральні - літ. В; навісу - літ. Г; басейну - бас.; фонтану - фон.; зливної                ями - з/я.; огорожі - № 1; воріт - № 2; огорожі - № 3; підпірних стінок - № 4; хвіртки - № 5; замощення - І; колодязя - к.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,097 га, кадастровий номер 1223285500:03:002:0151, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 210,5 кв. м, житловою площею 57,10 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: жилого будинку - літ. А; цокольного поверху - ц. п.; прибудови - літ. А1; тераси - літ. а;                                    навісу - літ. а1; навісу - літ. а2; ганку; ганку; балкону; сараю - літ. Б;            убиральні - літ. В; навісу - літ. Г; басейну - бас.; фонтану - фон.; зливної               ями - з/я.; огорожі - № 1; воріт - № 2; огорожі - № 3; підпірних стінок - № 4; хвіртки - № 5; замощення - І; колодязя - к.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,097 га, кадастровий номер 1223285500:03:002:0151, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення районного суду мотивоване тим, що перебування спірного нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю сторін, в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії                        АТ «Альфа-Банк», як іпотекодержателя, щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2022 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що спірне майно було набуте подружжям за спільні кошти і за час шлюбу, дійшов правильного висновку про наявність підстав для його поділу з урахуванням обставин, передбачених частиною другою статті 70 СК України.
Апеляційний суд зазначив, що такий правовий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 січня 2020 року по цивільній справі № 309/3197/15-ц.
 
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи АТ «Альфа-Банк», що такі дії сторін спрямовані на поділ іпотечного майна для уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем, оскільки особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. З огляду на зазначене, після визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірного майна іпотека не припинилася,             а вона набула статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.
 
Щодо заяви АТ «Альфа-Банк» у суді апеляційної інстанції про застосування строку позовної давності суд зазначив, така заява підлягає залишенню без розгляду, оскільки АТ «Альфа-Банк» не заявляло такої заяви до винесення судом рішення по суті спору (частина третя статті 267 ЦК України).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі АТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2022 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У листопаді 2022 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» мотивована тим, що звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя, що перебуває в іпотеці,              є намаганням завдати кредитору/іпотекодержателю перешкод у зверненні стягнення на це майно. При цьому такі дії сторін є недобросовісною поведінкою і в апеляційному суді перебуває справа за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Вважає, що при переході права власності на майно позивач повинен довести не тільки обсяг нажитого за час шлюбу майна шляхом подання правовстановлюючих документів, а також відсутність обтяжень прав власника на розпорядження цим майном, що унеможливлює перехід права власності на таке майно.
Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень                                        АТ «Альфа-Банк» вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного                                  у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року                 у справі № 654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц, від 20 травня 2019 року                      у справі № 461/12463/15-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 183/5223/16-ц, від 01 серпня 2019 року у справі № 638/8669/18, від 14 серпня 2019 року                       у справі № 500/4169/15-ц, та від 21 вересня 2021 року у справі                                            № 161/5198/20-ц (провадження № 61-3083св21), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ясир С. А. подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що оскаржувані судові рішення відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України, відтак скасуванню не підлягають.
 
Вважає доводи касаційної скарги про недоведеність позовних вимог такими, що не відповідають дійсності, так як і посилання на те, що сторони у такий спосіб намагаються уникнути стягнення боргу за кредитним договором.

 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі              з 03 липня 2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (том 1, а. с. 14).
 
За час шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том1, а. с. 15, 16).
 
Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 13 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрованого в реєстрі за № 14489,              ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок, загальною площею 210,5 кв. м, житловою площею 57,10 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: жилого будинку - літ. А; цокольного поверху -              ц. п.; прибудови - літ. А1; тераси - літ. а; навісу - літ. а1; навісу - літ. а2; ганку; ганку; балкону; сараю - літ. Б; убиральні - літ. В; навісу - літ. Г; басейну - бас.; фонтану - фон.; зливної ями - з/я.; огорожі - № 1; воріт -            № 2; огорожі - № 3; підпірних стінок - № 4; хвіртки - № 5; замощення - І; колодязя - к (том 1, а. с. 17-19).
 
Згідно з договором купівлі-продажу будинку від 13 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрованого в реєстрі за № 14498, ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку площею 0,097 га, кадастровий номер 1223285500:03:002:0151, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , після чого на ім`я ОСОБА_2 Піщанською сільською радою 08 січня 2009 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 981187 (том 1, а. с. 20-23).
 
30 вересня 2008 року між УніКредит Банк ТзОВ та ОСОБА_2 був укладений договір про іпотечний кредит № MRTG-000000014757, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму                     400 000 доларів США строком до 30 вересня 2028 року зі сплатою процентів у розмірі 12,85% річних з цільовим призначенням - на придбання житлового будинку за АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією з адресою з кадастровим номером 1223285500:03:002:0151 (том 1, а. с. 36-43).
 
Правонаступником УніКредит Банк ТзОВ відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є АТ «Альфа-Банк» (том 1, а. с. 44-54).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право                   в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.
 
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Частиною першою, четвертою статті 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
Згідно із частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
 
У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.
 
При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного                             із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності -  зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
 
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. 
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.
 
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 липня 2020 року                     № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
 
Частинами першою, четвертою статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
 
Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19) зазначено, що положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.
 
Разом із цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, у тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові                від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження                            № 61-33246св18)
 
Встановивши, що спірне майно набуте сторонами за спільні кошти у період перебування у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя, між ними виник спір щодо поділу майна, районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що поділ зазначеного майна, навіть за умови його перебування в іпотеці АТ «Альфа-Банк», можливий, оскільки не порушує права іпотекодержателя. При цьому судами враховано положення Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодавцеві не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. 
 
З огляду на зазначене, поділ спільного майна між подружжям, у тому числі майна, яке перебуває в іпотеці, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.
 
Перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Альфа-Банк», як іпотекодержателя, щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому самому обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
Зазначені висновки відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 (провадження № 61-8100св21).
 
Посилання заявника на застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених                                  у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) та постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження                 № 61-30545св18), від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 04 квітня 2019 року у справі                                 № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301СВ18), від 20 травня 2019 року             у справі № 461/12463/15-ц (провадження № 61-9637св18), від 01 серпня 2019 року у справі № 638/8669/18 (провадження № 61-11371св19),                       від 14 серпня 2019 року у справі № 500/4169/15-ц (провадження                           № 61-23162св18) та від 21 вересня 2021 року у справі № 161/5198/20-ц (провадження № 61-3083св21) колегія суддів відхиляє, оскільки                       у зазначених справах встановлено інші фактичні обставини, відмінні від справи, що є предметом касаційного провадження. При цьому у зазначених справах судами зроблено висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, тоді як у справі, що є предметом касаційного перегляду, не встановлено наявності такого, що набрало законної сили, судового рішення про стягнення кредитної заборгованості. 
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені заявником постанови Верховного Суду не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки у цій справі судами надавалася оцінка можливості поділу спільного майна подружжя, яке перебуває в іпотеці, із наданням висновку про відсутність порушеного права іпотекодержателя при такому поділі.
 
Верховний Суд також зазначає, що всі доводи касаційної скарги по суті зводяться до того, що поділ іпотечного майна подружжя не неуможливить,  а ускладнить погашення боргу. Проте це не може бути підставою для скасування законного судового рішення, при тому, що спірне майно залишається іпотечним. ОСОБА_1 є також іпотекодавцем. Указане судове рішення ніяк не перешкоджає розгляду апеляційним судом справи про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог                       статей 263-265 ЦПК України забезпечили повний та всебічний розгляд справи, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409,410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду       від 05 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець