ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2023 року 
м. Київ
справа № 620/3968/21
адміністративне провадження № К/9901/32742/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючий - Стародуб О.П.,
судді - Коваленко Н.В., Кравчук В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 (суддя - Соломко І.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 ( головуючий суддя - Бужак Н.П., судді - Костюк Л.О., Шевченко Е.П.) 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (надалі - відповідач), в якому просила: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території гарантованого добровільного відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат, встановлених статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 17.07.2018; 
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет на відповідний рік) з 17.07.2018.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Позивач є постраждалою особою внаслідок Чорнобильської катастрофи, проживає в населеному пункті, який відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, віднесений до зони гарантованого добровільного відселення.
Позивач у спірному періоді отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та не працювала.
До 01.01.2015 позивач отримувала підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
З 01.01.2015 виплату такого підвищення було припинено у зв`язку із внесенням змін до Закону №796-ХІІ Законом №76-VIII, яким, зокрема, статтю 39 Закону №796-ХІІ було виключено.
17.07.2018 Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 вказані зміни було визнано неконституційними, в зв`язку з чим позивач звернулась до відповідача із заявою, у якій просила провести перерахунок та виплатити доплату до пенсії, передбачену статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в розмірі двох мінімальних заробітних плат.  
Листом від 24.03.2021 відповідач повідомив позивачу, що частина 2 статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не передбачає та не дає права на нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення. 
Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач 13.04.2021 звернулась до суду з цим позовом.
ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.06.2021, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021, позовну заяву залишено без розгляду в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо ненарахування та невиплати щомісячного підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області нарахувати та виплатити відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щомісячне підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 17.07.2018 по 12.10.2020.
Залишаючи позов без розгляду суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права з пропуском шестимісячного строку, встановленого   статтею 122 КАС України, заяви про поновлення строку звернення до суду позивач не надала, оскільки вважала, що право пенсіонера на отримання пенсії не можуть бути обмежені певними строками.  
Суди попередніх інстанцій також виходили з того, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Про порушення свого права позивач знала (могла знати) ще у 2018 році. Водночас, позивач не обґрунтувала наявності об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку. 
При постановлені оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій також керувалися правовими висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19.
ДОВОДИ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА КАСАЦІЙНУ СКАРГУ ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач не погодилась з рішеннями судів попередніх інстанцій про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог, звернулась з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила їх скасувати. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення». На думку скаржника, обмеження її права на отримання належної пенсії певними строками є неприпустимим. 
Позивач вважає, що відновлення виплати пенсії має проводитись з дати ухвалення рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 без обмеження її виплати жодними строками.  
Також позивач покликається на те, що протиправна невиплата пенсії або протиправне невідновлення її виплати, що стались з вини держави в особі її компетентних органів, можуть бути віднесені до триваючих правопорушень, оскільки відповідач протягом певного часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна поведінка), чим порушує право позивача на соціальний захист - пенсійне забезпечення.       
Також позивач покликається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20.05.2020 у справі №815/1226/18, від 29.10.2020 у справі №816/197/18  та від 24.11.2020 у справі №815/460/18.    
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.       
ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частин першої та другої   статті 122 КАС України   позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною третьою   статті 122 КАС України   для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Верховний Суд уже висловлював позицію щодо застосування строку звернення до суду щодо правовідносин, пов`язаних з невиконанням компетентними органами рішення Конституційного Суду України.
Так, у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.
Велика Палата Верховного Суду при цьому зазначила, що такий висновок є застосовним при розгляді подібних справ і щодо статей 122, та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017).
В ході розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що своє право звернення до суду з цим позовом позивач пов?язувала з рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 і вважала порушеним своє право саме у зв?язку з невиконанням відповідачем цього рішення та не відновленням виплати пенсії протягом спірного періоду.
За таких обставин мотиви, з яких виходили суди попередніх інстанцій, щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом не можна визнати обґрунтованими.
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 27.01.2021 у справі №203/2312/17.
Застосування судами попередніх інстанцій під час вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, є безпідставним, оскільки на відміну від справи, яка розглядається, у справі №240/12017/19 станом на час звернення позивача до суду спірні правовідносини завершились. Також у цій справі право звернення до суду позивач не пов?язував з невиконанням відповідачем рішення Конституційного Суду України.
Відповідно до частин 1, 4 статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанції і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                                                                                                                                                
О.П. Стародуб                                                                                                                        
Н.В. Коваленко
В.М. Кравчук