справа № 363/3293/17
провадження № 22-ц/824/3731/2023
головуючий у суді І інстанції Баличенва М.Б.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         2 травня 2023 року                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину житлового будинку, розподіл житлового будинку та предметів домашнього вжитку та про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: Жукинська сільська рада Вишгородського району Київської області та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину житлового будинку, розподіл житлового будинку та предметів домашнього вжитку та про визнання договору дарування недійсним, у якій з урахуванням позовної заяви в новій редакції від 16 лютого 2018 року просив суд встановити факт проживання між ним та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період 2000 року по серпень 2017 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; розділити житловий будинок АДРЕСА_1 , виділити ОСОБА_1 частину приміщень будинку, а саме: 1-3 хол 7,3 кв.м, 1-4 коридор 5,8 кв.м, 1-5 тамбур 3,8 кв.м, 1-6 санвузол 5,6 кв.м,1-7 житлова 13,1 кв.м, 1-8 житлова 9,3 кв.м, ганок, всього по будинку 44,9 кв.м, господарських будівель: Е - вбиральня, Є - гараж, Ж - навіс; розділити предмети домашнього вжитку, виділити ОСОБА_1 телевізор «Самсунг» - 16 000 грн, холодильник «Індезіт» - 11 000 грн; визнати договір дарування від 15 вересня 2017 року серії НМІ № 276410 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним, стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 2000 року він почав поживати однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. У 2003 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали за спільні кошти старий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 14 000 доларів США. Будинок був побудований у 1962 році з брусу, перебував у непридатному для проживання стані, тому потребував ремонту. Навесні 2004 року був розпочатий капітальний ремонт, будівельні матеріали були придбані за спільні кошти, частину робіт виконував сам позивач, оскільки має ряд будівельних спеціальностей. Будинок був збільшений у розмірі, газифікований з обладнанням пічного опалення. Ремонт закінчився у 2006 році. У 2014 постала потреба нового капітального ремонту. У 2015 році позивач після смерті батька отримав у спадщину земельну ділянку та будинок, які ним були продані за 24 000 доларів США. Ці кошти були використані ним для капітального ремонту, перебудови будинку та оздоблення його предметами домашнього вжитку, у тому числі були придбані телевізор «Самсунг» вартістю 16 000 грн. та холодильник «Індезіт» вартістю 11 000 грн.
У серпні 2017 року фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були припинені, а відносини щодо спільного сумісного майна не були вирішені. В 2003 році позивач вселився в будинок ОСОБА_2 , протягом 17 років вони вели спільне господарство, бюджет, відвідували свята як подружжя.
Після звернення ОСОБА_5 до суду із даним позовом, ОСОБА_2 подарувала своїй дочці ОСОБА_3 спірний будинок. Позивач просив даний правочин визнати недійсним.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Назаренко М.В. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у судовому засіданні свідками позивача було підтверджено факт спільного проживання позивача та відповідача-1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, здійснення позивачем ремонтів та будівництва будинку, вкладення у це грошових коштів, отриманих позивачем від реалізації спадкового майна, наявність у сторін стосунків сімейного, а не дружнього характеру, вчинення ними спільних дій щодо утримання будинку, забезпечення свого проживання як сім`ї, святкування спільних свят, наявність спільних прав та обов`язків.
Звертає увагу на те, що судом першої інстанції взято до уваги той факт, що між позивачем та відповідачем-1 4 серпня 2006 року було укладено договір найму житлового приміщення, при цьому, не проаналізовано, що у ньому не зазначено строку користування та вказано про те, що позивач не може використовувати його для постійного проживання. Також, звертає увагу, що в матеріалах справи наявний висновок за результатами перевірки звернення ОСОБА_2 від 29 липня 2017 року, у якому самою ОСОБА_2 зазначено, що у неї виник конфлікт з ОСОБА_6 , який є її співмешканцем. Отже, вищевказаний документ, за наявності тверджень ОСОБА_2 , свідчить про наявність між нею та позивачем відносин сімейного типу, про що вона особисто зазначила.
Вважає беззаперечним факт, який також вказує на проживання сторін однією сім`єю, як реєстрація позивача за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказує, що судом були проігноровані долучені до матеріалів справи стороною позивача квитанції та чеки на будівельні матеріали, які вказують про несення витрат на спільні цілі та несення позивачем витрат на ремонт та будівництво будинку, що може бути розцінено як ведення спільного господарства, наявність спільних прав та обов`язків. Також звертає увагу на фотографії сторін, які на думку позивача свідчать про наявність саме сімейних відносин, а не дружніх, враховуючи характер цих світлин, жести та міміку сторін. Отже, наявність в матеріалах справи вищевказаних доказів свідчить про наявність між сторонами протягом тривалого часу відносин сімейного характеру, пов`язаність спільним побутом, наявність спільних прав та обов`язків.
25 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Антонова К.О., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що єдині докази, які наводить позивач на підтвердження наявності нібито сімейних стосунків з відповідачем 1 є показання свідків та декілька спільних фотокарток, на яких вони зображені, однак проживання в одній будівлі з одного боку - та проживання однією сім`єю з іншого боку - це принципово різні як за змістом, так і за юридичними наслідками явища, які мають різний набір ознак, і підтверджуються ці факти абсолютно різним набором доказів.
Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, в якій вказано, що такі докази не є достатніми для встановлення факту проживання однією сім`єю, оскільки не доводять наявності всього комплексу ознак, притаманних саме подружнім стосунками, між позивачем та відповідачем.
Вважає, що суд першої інстанції в ході судового розгляду вірно оцінив всі обставини справи, та встановив, що позивачем не було надано достатніх, належних та достовірних доказів, які б підтвердили наявність між ним та відповідачем-1 стосунків, які дозволяють зробити висновок про те, що вони мали ознаки саме подружніх. Також не було надано належних, достовірних та достатніх доказів понесення позивачем будь-яких витрат на ведення спільного з відповідачем господарства, зокрема ремонт, розбудову, облаштування будинку, земельної ділянки, надвірних будов, комунікацій, придбання побутової техніки, тощо.
Крім того, у апеляційній скарзі представником ОСОБА_1 - адвокатом        Назаренко М.В. заявлено клопотання про залучення на стадії апеляційного провадження доказів, а саме копії довідки від 2 січня 2023 року №1; копії Акта про встановлення факту проживання від 31 грудня 2022 року та докази направлення таких доказів учасникам справи, які на переконання сторони відповідача підтверджують факт проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу.
Згідно з ч. 2 ст. 365 ЦПК України вирішення питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції та питання про витребування доказів вчиняються з дотриманням прав всіх учасників справи висловити свої міркування або заперечення щодо їх вчинення.
Сторона позивача в судовому засіданні підтримала клопотання та просила долучити до матеріалів справи відповідні докази.
Вирішуючи клопотання про необхідність приєднання до матеріалів справи нових доказів колегія апеляційного суду дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання з урахуванням наступного.
Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів у запереченні на апеляційну скаргу.
Стороною позивача до суду першої інстанції наведені у клопотанні докази не подавались; причини, за яких сторона не мала можливості подати ці докази до суду першої інстанції не зазначені; важливість нових доказів для встановлення нових обставин у цій справі з урахуванням предмету доказування у цій справі не доведено. Тому підстав для залучення нових доказів на стадії апеляційного провадження не встановлено.
Ураховуючи наведене клопотання про залучення нових доказів на стадії апеляційного провадження не підлягає задоволенню, тому такі докази підлягають поверненню стороні позивача.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат   Масленнікова Т.М. просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили.
На підставі ст. 372 ЦПК України апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явилися.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача  ОСОБА_1 - адвокатаМасленнікової Т.М., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимогу зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Колегія апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі з урахуванням наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 травня 1986 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 . Шлюб між ними був розірваний 14 листопада 2000 року, що підтверджується відміткою відділу РАГС на свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

7 листопада 2003 року між ОСОБА_8 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Київської області Голуб Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 6254.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2181906 від 4 грудня 2003 року вбачається, що власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_2 .

З інвентаризаційної справи № 356 на житловий будинок вбачається, що власником будинку із брусу, житловою площею - 16,4 кв.м, загальною - 39,3 кв.м, 1962 року забудови, а також надвірних будівель: сараю - «Б», погріба - «В», огорожі «1-2», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є   ОСОБА_2 

4 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір найму житлового приміщення, а саме житлової площі 16,57 кв. м, житлового будинку, який належить відповідачці згідно договору дарування від 7 листопада 2003 року на праві приватної власності і зареєстрований в по господарській книзі № 6254, посвідчений секретарем Жукинської сільської ради Заморою Л.Ю.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2008 року визнано за ОСОБА_1 факт прийняття спадщини та визнано за ним право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, який залишився після смерті його батька ОСОБА_9 , розташованого АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності частину житлового будинку з надвірними будівлями, який залишився після смерті його батька ОСОБА_9 , розташованого АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 25 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 519, житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була подарована ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 . Відповідно до преамбули указаного договору ОСОБА_2 діяла від імені ОСОБА_10 відповідно до повноважень, що ґрунтуються на довіреності.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22355779 від 2 квітня 2009 року вбачається, що власником частки будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25 березня 2009 року є ОСОБА_1 

26 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3221888002:27:152:0168, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Лавриненко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 319.

В будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою з місця проживання, про склад сім`ї та реєстрацію № 02-10/231 від 13 вересня 2017 року, виданою Виконавчим комітетом Жукинської сільської ради.

Відповідно до будинкової книги, в будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 .

Розпорядженням про надання дозволу на укладення договору дарування від 6 вересня 2017 року № 438, виданим Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області, ОСОБА_2 , як дарувальнику та ОСОБА_3 , як обдарованій, надано дозвіл на укладення договору дарування будинку загальною площею 91,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з врахуванням того, що даний правочин не зменшить і не обмежить прав і охоронюваних законом інтересів малолітньої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за вказаною адресою, оскільки набувачем за договором дарування стане її мати.

15 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування житлового будинку номер АДРЕСА_1 житловий будинок позначений на плані літерою «А», цегляний, загальною площею 91кв.м, житлова площа - 37,5 кв. м, має наступні надвірні споруди: сарай під літ. Б, Г, погріб під літ. В, навіс під літ. Ж,Д, вбиральня під літ. Е, гараж під літ. С, каналізаційна споруда І, колонка питна ІІ, ІІ, огорожа № 1-3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазепіною В.Г., зареєстрований в реєстрі за № 2783.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 97413605 від 15 вересня 2017 року власником житлового будинку загальною площею 91 кв.м, житловою площею 37,5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 є   ОСОБА_3 

15 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування земельної ділянки, площею 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3221882801:27:047:0219, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазепіною В.Г., зареєстрований в реєстрі за № 2782.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 97414025 від 15 вересня 2017 року власником земельної ділянки, площею 0,12 га, за розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3221882801:27:047:0219 є ОСОБА_3 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26 грудня 2019 року по справі призначено судову будівельно - технічну експертизу.

З висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 3443/20-43/38670/21-43 від 4 лютого 2022 року вбачається, що ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 станом на 3 жовтня 2017 року становить 1 249 565 грн, в тому числі 1 149 498 грн - вартість будинку, будівель і споруд домоволодіння; 100 067 грн - ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер 3221882801:27:047:0219 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,12 га.

Оскільки клопотання експерта від 5 лютого 2020 року про надання додаткових документів не задоволено, необхідні документи не надані, визначити повний перелік будівельних робіт, які проводились в домоволодінні АДРЕСА_1 в 2003-2006 роках та у 2014-2017 роках, їх обсяги та вартість цих робіт, не видається можливим через відсутність вихідних даних.

Також через відсутність вихідних даних, за результатом проведеного дослідження неможливо встановити період (періоди), коли фактично здійснювались будівельні та ремонтні роботи із встановлення мереж газопостачання, водопостачання у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Вартість будівель і споруд домоволодіння АДРЕСА_1 за технічним станом на 17 жовтня 2003 року (згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 356 (т. 1 а.с. 67-98) у цінах на час проведення експертизи становить 88 928 грн.

Вартість будівель і споруд домоволодіння АДРЕСА_1 за технічним станом на 3 жовтня 2017 року у цінах на час проведення експертизи становить 1 885 177 грн.

Поділити житловий будинок по АДРЕСА_1 між співвласниками на та частки, технічно можливо з відступом від рівності часток співвласників та при умові проведення одночасно з поділом будівельних робіт з реконструкції будинку для приведення частини будинку у відповідність до вимог пунктів 5.6, 5.10, 5.17, 5.18, 5.19, 5.20, .21, 5.22, 5.23, 7.1 ДБН В.2.-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення».

Технічно можливі варіанти поділу розраховані, описані в дослідницькій частині та зображені на схемах у додатку 2 до висновку.

Також до матеріалів справи були надані світлини.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Матеріалами справи встановлено, що у спірний період сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі.
Проте майно, яке набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, може бути визнано об`єктом їхньої спільної сумісної власності лише за умови, що воно: 1) придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці (з огляду на правову позицію, викладену у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15).
Як установлено матеріалами справи, спірний житловий будинок АДРЕСА_1 був набутий відповідачкою на підставі договору дарування у 2003 році. Відтак цей будинок є особистою власністю відповідачки, що виключає можливість віднесення цього об`єкта до спільної сумісної власності ураховуючи підставу та період набуття цього майна. Позивачем відповідна обставина не спростована та не оспорена.
Однак при цьому позивач стверджував, що спірний будинок був суттєво перероблений.  
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). 
Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. 
Встановивши, що позивач претендує на поділ спірного майна та указує, що саме за його значних трудових зусиль та за рахунок належних йому грошових коштів, що отримані від продажу спадкового майна, було перебудовано будинок, судом перевірено наявність підстав для застосування положень статті 62 СК України.
Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин.
Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальним правилом мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто, значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін.
У такому випадку, якщо суд установить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у фактичних шлюбних відносинах, як про це стверджує сторона позивача, а саме у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з подружжя. Тобто, вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у спірний період, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, невласника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК Українине визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя спричинить, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Вирішення питання про те, чи є збільшення цінності майна істотним, відноситься до компетенції суду. Проте питання цінності будинку та здійснених щодо нього поліпшень, зокрема до та після їх здійснення (в тому числі у відсотковому значенні), вирішується, зокрема шляхом проведення відповідної експертизи, оскільки потребує спеціальних знань.
У суді першої інстанції було задоволено клопотання про призначення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи. 
Експертом у висновку за результатами проведення указаної експертизи від 4 лютого 2022 року № 3443/20-43/38670/21-43 було встановлено ринкову вартість спірного домоволодіння станом на 3 жовтня 2017 року у сумі 1 249 565 грн.
Також було встановлено вартість будівель і споруд спірного домоволодіння за технічним станом на 17 жовтня 2003 року (згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 356 (т. 1 а.с. 67-98) у цінах на час проведення експертизи у сумі 88 928 грн та вартість будівель і споруд спірного домоволодіння за технічним станом на 3 жовтня 2017 року у цінах на час проведення експертизи у сумі 1 885 177 грн. Із висновку також вбачається, що площа спірного будинку у 2003 році складала 39,3 кв. м, а у 2017 році 91 кв. м.
Експертом відповідно до клопотання від 5 лютого 2020 року про надання додаткових документів було витребувано: проектну, договірну та кошторисну документацію на проведення ремонтно-будівельних робіт в будинку по АДРЕСА_1 в періоди: з 2003 по 2006 рік; з 2014 по 2017 рік; технічні паспорти в повному обсязі на будинок АДРЕСА_1 , які відповідають стану будівель та споруд до початку проведення ремонтно-будівельних робіт 2003 року та станом на 2006 рік, після завершення робіт;технічні паспорти в повному обсязі на будинок АДРЕСА_1 , які відповідають стану будівель та споруд до початку проведення ремонтно-будівельних робіт 2014 року та станом на 2017 рік, після завершення робіт; договори та акти приймання виконаних робіт з влаштування мереж газопостачання та водопостачання у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Представником відповідачки на вимогу експерта були надані наявні у сторони відповідача матеріали, а саме технічний паспорт на будинок станом на 17 березня 2017 року; робочий проект газопостачання 2005 рік; робочий проект реконструкції системи газопостачання 2018 рік (а.с. 95). 

Також стороною відповідача було забезпечено допуск до спірного домоволодіння для проведення експертизи. Відтак підстав вважати, що відповідачка ухилилась від проведення експертизи немає.

Однак, експерт визнав не достатніми документи, які наявні у справі, щоб визначити повний перелік будівельних робіт, які проводились в домоволодінні АДРЕСА_1 в 2003-2006 роках та у 2014-2017 роках, їх обсяги та вартість цих робіт через відсутність вихідних даних.

Також через відсутність вихідних даних, за результатом проведеного дослідження неможливо встановити період (періоди), коли фактично здійснювались будівельні та ремонтні роботи із встановлення мереж газопостачання, водопостачання у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Оскільки сторони не перебували у шлюбі, та предметом поділу є об`єкт, який набутий в особисту власність відповідачкою на підставі договору дарування, тому саме позивач має довести підстави для поширення на спірний об`єкт режиму спільної власності.

У п. 2 додатку до позовної заяви позивачем було зазначено про надання копій квитанцій та чеків на будівельні матеріали, однак будь-які з цих доказів у матеріалах справи відсутні. У справі відсутній акт про недодання цих документів до позовної заяви. З метою встановлення наявності цих доказів у сторони позивача, судом апеляційної інстанції у судовому засіданні було з`ясовано, що таких доказів сторона позивача немає. Клопотання про долучення таких доказів на стадії апеляційного провадження заявлено не було. Не містять матеріали справи також доказів, якими підтверджено виконання робіт та вартість цих робіт, перелічених у тексті позовної заяви.

Ураховуючи наведене суд не може відхилити той факт, що спірне майно зазнало у період з 2003 року по 2017 рік істотного збільшення у розмірі та вартості. Однак стороною позивача не надано доказів, що таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами сторін спору або затратами безпосередньо самого позивача, який не є власником спірного домоволодіння.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо незгоди із висновком суду першої інстанції про недоведеність факту проживання позивача і відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу  в період з 2000 року по серпень 2017 року колегія апеляційного суду не може визнати їх обґрунтованими з урахуванням наступного.

Незмінною є сформульована ще у постанові ВСУ від 20 лютого 2012 року №6-97цс11 правова позиція щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків відповідно до положення частини другої статті 3 СК України, що стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України. 

Відтак вимога цього позову про встановлення наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків за період з 2000 по 01 січня 2004 року не може бути задоволена.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

У контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії, місце реєстрації не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

У справі, що є предметом апеляційного перегляду, сторона відповідача заперечує факт спільного проживання, та в обгрунтування спільного місця реєстрації посилається на договір найму житлового приміщення, який був укладений між сторонами спору 4 серпня 2006 року. Не зазначення строку користування житловим приміщенням, на що звертає увагу сторона позивача у доводах апеляційної скарги, не змінює правильність встановлення судом першої інстанції обставини проживання позивача за місцем реєстрації на підставі відповідного договору. Договір найму може бути як строковий, так і на невизначений строк (ч. 1, 2 ст. 763 ЦК України).

Колегія апеляційного суду також не може установити як доказ визнання відповідачкою факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме її пояснень стосовно конфлікту з ОСОБА_6 , якого вона визначила як співмешканця у своїх поясненнях, оскільки згідно із термінологічним значенням співмешканець це лише "той, хто мешкає з ким-небудь в тій самій квартирі, кімнаті і т. ін". 

Судом першої інстанції також надано оцінку показам свідків, підстав для здійснення переоцінки яких не встановлено.

Колегія апеляційного суду також зважає на те, що у порядку позовного провадження можуть встановлюватися юридичні факти лише за умови, що від встановлення їх наявності або відсутності у подальшому залежить можливість вирішення спору про суб`єктивне право. У випадку, якщо встановлення наявності чи відсутності юридичного факту ніяким чином не впливає на захист права, яке визначено як об`єкт захисту, підстави встановлювати юридичний факт у порядку позовного провадження відсутні. Зокрема, юридичне значення має факт встановлення шлюбних відносин у справах про поділ майна подружжя за період, коли набувалось спірне майно з метою вирішення питань майнового характеру.

При цьому позивачем не доведено набуття у спірний період у спільну власність за спільні кошти сторін майна та підстав для поширення режиму спільного майна подружжя на набуте відповідачкою у 2003 році майно. З урахуванням наведеного відсутні також підстави для поділу спірного майна.

Оскільки матеріалами справи не спростовано належність відповідачці на праві особистої власності спірного майна, тому відповідачка мала право розпорядження цим майном без згоди сторони позивача. Порушення прав позивача унаслідок відчуження на підставі укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування від 15 вересня 2017 року серії НМІ № 276410 спірного майна не доведені, тому підстави для визнання цього договору недійсним відсутні.

Судом першої інстанції також правильно будо відмовлено у поділі побутової техніки, оскільки доказів щодо їх наявності та участі позивача у їх придбанні не надано.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів, які  спростовують висновки суду в оскаржуваному рішенні, і які не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.
Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та дійшов правильного   висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , обґрунтовано відмовивши у задоволенні позову.
Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права та не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                              К.П. Приходько
 
                                                                                        С.О. Журба