ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4469/23 Справа № 206/501/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією в складі:

Судді-доповідача                                     Никифоряка Л.П.
Суддів                                                       Гапонова А.В., Новікової Г.В. 
за участі секретаря судового засідання           Лопакової А.Д.
розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якій подано апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , через представника  ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023року (головуючий у суді першої інстанції Кушнірчук Р.О.),  – 

В С Т А Н О В И В:

05 лютого 2016року  ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_2 , в якому просив стягнути борг вказуючи, що останній 08 вересня 2016року отримав у позику кошти в сумі 300 000,00доларів США, що складали 8 016 000грн, які він зобов`язувався повернути до 01 березня 2017року, однак взятого на себе зобов`язання не виконав і на момент звернення до суду позику не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути із врахуванням росту інфляції за період з 01 березня 2017року по 01 січня 2020року в сумі 2 232 911,15грн. Вимога позивача зводилась до стягнення з відповідача боргу в загальному розмірі 10 378 911,15грн з яких 8 148 000грн сума основного боргу, яка позивачем визначена еквівалентом іноземної валюти на час повернення позики  та 2 232 911,15грн інфляційна складова.

       Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020року позов ОСОБА_1 було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08 вересня 2016року в розмірі 8 148 000,00грн та судовий збір, в решті вимог відмовлено.

       Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020року задоволено заяву ОСОБА_2 та скасоване заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020року.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023року в позові  ОСОБА_1  відмовлено повністю. Суд першої інстанції виходив з того, що боргова розписка не містить посилання на момент передачі грошових коштів, також є суперечливими умови щодо надання і повернення коштів, з чого суд виснував, що договір позики вважається таким що неукладений і не створює правових наслідків для його сторін. 
Згідно висновків суду, дата фактичного написання розписки не збігається з тією датою, яка в ній зазначена. Такі висновки суд зробив з огляду на те, що питання про те чи збігається дата фактичного написання розписки із датою яка в ній зазначена, мало бути предметом почеркознавчої судової експертизи, однак позивач відмовився надавати експертам дозвіл на пошкодження оригіналу документу та заперечив проти використання руйнуючих методів дослідження під час проведення експертизи.
Також, правові підстави для відмови в позові суд вбачав у тім, що почеркознавча експертиза не була проведена в повному обсязі та позивач не надавши оригіналу додатку до договору позики і дозволу на використання експертами руйнуючих методів дослідження, ухилився від проведення експертизи, з огляду на що, суд розцінив це як небажання позивача отримати висновки про дійсну дату складання розписки.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , через представника  ОСОБА_3  виклав вимогу про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги зводились до невідповідності висновків суду обставинам справи, оскільки відповідач написав розписку та підписав її, яка за своєю правовою природою є письмовим договором позики з позивачем і свідченням укладення договору, та видана позичальником після отримання коштів про які в ній йшлося як борговий документ.
Заявник стверджував про те, що судом допущені порушення норм процесуального права, оскільки судом не враховано того, що позивач відмовився надавати дозвіл експертам на застосування в своєму дослідженні методів які зруйнують оригінал розписки тільки тому, що відповідач не визнає того, факту що він отримав кошти та єдиним доказом цього є розписка, яка після її руйнування втратить доказове значення.
       Також на думку заявника апеляційної скарги не ґрунтуються на законі висновки суду з приводу невідповідності розписки вимогам чинного законодавства, так як суд не навів жодних положень закону яким розписка не відповідає і суд не надав належної оцінки змісту тексту розписки.
       Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що відмова позивача від клопотання про допит відповідача в якості свідка, не спростовує того факту, що відповідач власноручно написав розписку і тим самим підтвердив отримання коштів.

       У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, заявляв що обставини якими позивач обґрунтовував свої апеляційні вимоги є недоведеними, рішення суду є законним та обґрунтованим.

       Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, за відсутності сторін, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за таких підстав.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Матеріали справи містять копію письмової розписки за змістом якої  ОСОБА_2 08 вересня 2016року взяв у ОСОБА_1 триста тисяч доларів США; та зобов`язався повернути всю суму до 01 березня 2017року /том І а.с.9/; в копії Додатку до Договору займу (розписки) від 08 вересня 2016року, що наданий позивачем, сторони дійшли згоди щодо місця виконання договору займу (розписки) від 08 вересня 2016року, вказавши про здійснення виконання 01 березня 2017року в кафе «ТЕРМИ Придніпровськ» по АДРЕСА_1 /том І а.с.47/.
В наданих розрахунках позивачем визначено 3% річних від суми боргу в розмірі 8 146 000,00грн, за період з 01 березня 2017року по 01 січня 2020року в розмірі 693 637,00грн; пеню за період з 01 березня 2017року по 01 січня 2020року в розмірі 7 339 880,78грн; та витрати від інфляції за період з березня 2017року по січень 2020року в загальному розмірі 2 232 911,15грн /том І а.с.10-14/.
У витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно станом на 26 лютого 2007року йдеться про право приватної власності  ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_2 /том І а.с.15/; інший витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно станом на 08 січня 2010року містить відомості про право приватної власності  ОСОБА_2  на нежиле приміщення в будинку АДРЕСА_3  /том І а.с.212/. 

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2021року задоволено клопотання представника відповідача та призначено судово-почеркознавчу експертизу. На вирішення якої судом поставлені питання про те, чи виконано рукописний текст розписки про отримання грошових коштів від 08 вересня 2016року та підпис саме  ОСОБА_2 та чи виконано останнім підпис в Додатку до договору займу (розписки) від 08 вересня 2016року та чи відповідає дата фактичного написання розписки та додатку до договору займу (розписки) датам, які в них зазначені. Проведення експертизи суд доручив експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз /том ІІ а.с.79-81/.

За змістом клопотання Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 04 лютого 2022року окрім вільних та експериментальних зразків підпису і почерку, позивачу слід було надати оригінали досліджуваних документів та дозвіл на використання експертами руйнуючих методів дослідження /том ІІ а.с.84-86/.

У Висновку експертів № 445/446/447/448-22 від 05 вересня 2022року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 206/501/20, експерти дійшли висновку про те, що рукописні записи, якими виконаний текст Розписки про отримання грошових коштів від 08 вересня 2016року, що починається словами «Я  ОСОБА_2 …» та закінчується « ОСОБА_2 » виконані ОСОБА_2 ; також підпис від імені ОСОБА_2 розташований поруч з рукописним записом «8.09.2016г.» у Розписці про отримання грошових коштів від 08 вересня 2016року виконаний ОСОБА_2 . 
Водночас експерти посилаючись на те, що клопотання судових експертів про надання оригіналу Додатку до договору займу (розписки) від 08 вересня 2016року та надання дозволу про використання руйнуючих методів дослідження не виконано – повідомили про неможливість вирішення інших питань /том ІІ а.с.115-128/.

Відмовляючи в позові, суд дійшов висновку про відсутність між сторонами у справі письмового договору позики, тлумачив умови зазначені в розписці як такі що не становлять договір позики та наявну розписку вважав такою що не підтверджує факт передачі коштів і не породжує жодних правових наслідків для зазначених у ній осіб.

Суд першої інстанції визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які недоведені та допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У даній справі підтверджено обставини про те, що текс Розписки від 08 вересня 2016року виконано ОСОБА_2 , та останній заперечував обставини з приводу того, що він отримував від ОСОБА_1 кошти в позику в розмірі що зазначений в розписці; та наявність зазначеної обставини відповідач пов`язував із тим, що між ним та позивачем існували інші фінансові відносини не пов`язані із отриманням коштів в борг; також дата написання тексту розписки не відповідає фактичним обставинам.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики укладеному у письмовій формі одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в такій же сумі. 

Відповідно до буквального змісту розписки  ОСОБА_2 08 вересня 2016року взяв у ОСОБА_1 триста тисяч доларів США та зобов`язався повернути всю суму до 01 березня 2017року. Отже за змістом розписки  ОСОБА_2  взяв у  ОСОБА_1  кошти та в ній йдеться про їх розмір в сумі 300 000,00 доларів США, також міститься відмітка про те, що отримувач коштів за цією розпискою передбачив строк повернення до 01 березня 2023року та зазначив, що місцем виконання має бути кафе «ТЕРМИ Придніпровськ» по АДРЕСА_1 .

Вираження волі  ОСОБА_2  відбулось вчиненням певних дій, складанням та підписанням письмового Договору /письмової розписки/, власноручне написання відповідачем про те, що він взяв кошти із зазначенням розміру таких коштів, зобов`язання їх повернути в строк та в місці обумовленому в розписці, охоплюється поняттям договору позики.
Висновки суду про те, що розписка не містить самого визначення що це позика не виключають підтвердження факту отримання грошей, та за з`ясованих обставин, тлумачення судом змісту розписки в частині того, що ОСОБА_2 взяв кошти у ОСОБА_1 , за відсутності будь-яких інших обставин щодо наявності між сторонами інших відносин, не виключають відносин позики, ніщо не вказує на те, що зазначені в розписці кошти відповідач взяв у позивача на іншій правовій підставі.
Отож підтверджується те, що мало місце втілення волі ОСОБА_2  у письмовому вираженні на отримання коштів у ОСОБА_1 та їх повернення відповідно до обставин визначених у розписці. 
Зміст зобов`язання в наведеній розписці (договорі позики) викладено досить зрозуміло, оскільки системний аналіз договору позики дає підстави для висновку про те, що справжня воля сторін договору зводилась до необхідності врегулювання договірних відносин в разі отримання однією особою коштів у визначеному розмірі та обсягу зобов`язань для другої особи у якої, з огляду на договірні відносини, виник правовий обов`язок повернути кошти в розмірі 300000,00доларів США.

Водночас у відповідності до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; та за змістом статті та статті 81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини щодо яких у сторін виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Беззаперечними є ті обставини, які підтверджені Висновком судової експертизи № 445/446/447/448-22 від 05 вересня 2022року про те, що рукописні записи, якими виконаний текст Розписки про отримання грошових коштів від 08 вересня 2016року, виконані ОСОБА_2 , також підпис від імені ОСОБА_2 розташований поруч з рукописним записом виконаний останнім.

Тому, умови викладені в письмовому договорі, що оформлений та підписаний обома сторонами, якими була погоджена сума, строк повернення та умови щодо місця виконання договору повинні виконуватись належним чином, та суд помилково припускав що між сторонами могли існувати інші відносини не пов`язані із позикою і за таких обставин виходив з того, що між сторонами виникли права та обов`язки, не ті, що виникають із змісту розписки - договору позики.
Рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання відповідачем, з приводу можливості існування між сторонами інших правовідносин не пов`язаних із отриманням грошей в позику – без встановлення відповідних фактів щодо інших правових підстав для передачі коштів у визначеній в розписці сумі із зобов`язанням їх повернути. 

За недоведеності заявлених в запереченнях на позов фактів щодо неотримання коштів чи щодо не встановлення місця отримання коштів, дії відповідача з приводу відмови виконувати взяті на себе зобов`язання не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. 

Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика істотних умов договору позики, а врахування тих умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

За таких обставин висновки суду, про те, що дата фактичного написання розписки не збігається з тією датою, якою вона датована не спростовують того, факту що ОСОБА_2 втілив свою волю та власноручно в розписці зазначив про те, що він саме 08 вересня 2016року взяв у ОСОБА_1 грошові кошти. Відповідач не навів жодного доказу з приводу того, що його волевиявлення не було вільним, здійснювалось під впливом і не відповідало його внутрішній волі. 
З правовому значенні, за підтверджених обставин, відмова позивача надавати експертам дозвіл на пошкодження оригіналу документу та заперечення проти використання руйнуючих розписку методів дослідження під час проведення експертизи не вплинула на відносини що виникли у такий спосіб щоб виключати правомірність правочину.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, за якою, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки презумпція не буде спростована.

Отже до спростування презумпції правомірності письмового договору укладеного між  ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , всі права набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. 

Та стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності не було, оскільки недійсність правочину /договору позики/ прямо законом не встановлена, та ОСОБА_2  не довів тих обставин якими обґрунтовував свої заперечення з приводу того, що він не укладав розписки (договору позики) і не отримував за нею грошей.
За підтверджених умов, не змінює таких висновків апеляційного суду та обставина, якою керувався суд першої інстанції, щодо не підтвердження в ході проведення експертизи того чи виконано ОСОБА_2 підпис в Додатку до договору займу (розписки) від 08 вересня 2016року та чи відповідає дата фактичного написання розписки та додатку до договору займу (розписки) датам, які в них зазначені, оскільки навіть за умови не укладення додатку до Договору позики, сам договір не є неукладеним.
Щодо вимог позивача про стягнення суми боргу з урахуванням інфляційних витрат такі вимоги не підлягають задоволенню.
У частинах першій, другій статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 зроблено висновок про те, що: «згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти».
Тож інфляційні втрати про які заявляв позивач не підлягають стягненню, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Суд апеляційної інстанції створив умови за яких сторони повною мірою могли реалізувати свої процесуальні права в суді апеляційної інстанції, надавати письмові пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень. 
Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій. 
Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення відповідача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.
Ніщо не вказує на те, що апеляційним судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та позов частково задовольнити стягнувши з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  отримані у позику за договором позики від 08 вересня 2016року грошові кошти 300000,00доларів США, однак з урахуванням предмету спору та вимог визначених в позовній заяві, тобто в загальному розмірі що позивачем визначений на час повернення позики як еквівалент іноземної валюти в сумі 8 148 000(вісім мільйонів сто сорок вісім тисяч),00грн.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а розмір судового збору при зверненні з апеляційною скаргою склав 15765,00грн, то з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (за позов до суду першої інстанції в розмірі 9605,00грн та за апеляційну інстанцію 15765,00грн), в загальному розмірі 25370,00грн/78,50% = 19915,45грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023року скасувати.

Позов ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 08 вересня 2016року задовольнити частково.

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  отримані у позику за договором позики від 08 вересня 2016року грошові кошти, як суму основного боргу, в загальному розмірі 8 148 000(вісім мільйонів сто сорок вісім тисяч),00грн.

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  судовий збір в загальному розмірі 19915(дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять),45грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 травня 2023року. 

Судді: