Номер провадження: 22-ц/813/2441/23 
Справа № 521/21966/20
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., 
Дришлюка А.І.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:
24 грудня 2020 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування, про визнання договору дарування недійсним.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , інша 1/2 частка належала ОСОБА_1 , який розпорядився своєю часткою вказаного майна шляхом укладеного 09 липня 2019 року договору дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрованого в реєстрі за №736.
Однак, позивач ОСОБА_4 вважає, що розпорядження відповідачем своєї 1/2 частки квартири є неправомірним, оскільки відсутня згода на це позивача, як співвласниці майна. Крім цього, позивач вважає, що ОСОБА_1 розпорядився майном, яке не перебуває у його власності, адже його частка у власності складає 45/100 часток. Поміж іншого, позивач посилається на те, що даний правочин порушує права їх спільної з ОСОБА_1 дитини, а саме право на житло та забезпечення належного рівня життя, безпечного довкілля (житла), захисту фізичного та психологічного здоров`я.
На підставі зазначеного, ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.
Позивач приймала участь у судовому засіданні разом із своїм представником, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Представник відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та особисто відповідач ОСОБА_2 приймали участь у судовому засіданні, позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволені в повному обсязі.
Представник третьої особи - Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в особі Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування у судовому засіданні просив прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини, при цьому зауважив, що при укладені оспорюваного договору необхідно було отримати згоду органу Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. 
Так, апелянту ОСОБА_4 та третій особі Малиновській районній адміністрації Одеської міської ради в особі Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування судові повістки направлялись на електронну пошту, які були зазначені ними. 
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу адвоката Швець К.О., яка діє в інтересах відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно зі ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
За ст. 719 ЦК України, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 720 ЦК України, сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Батьки (усиновлювачі), опікуни не мають права дарувати майно дітей, підопічних. Підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника. Це положення не поширюється на право юридичної особи укладати договір пожертви. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.
Згідно із ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. 
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 липня 2013 року по справі №1519/2-1964/11, зокрема, було визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,8 кв.м, - в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, а також визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,8 кв.м - в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя. 
В подальшому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про вселення та встановлення порядку користування вищевказаним житловим приміщенням. 
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року по справі №521/5661/14-ц було вирішено, зокрема, усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 ; виділити в користування ОСОБА_4 житлову кімнату "4" пл. 12,7 кв.м та житлову кімнату "5" пл. 8,8 кв.м. Виділена доля складає 21,5 кв.м. Реальна доля складає 55/100 (21,5 кв.м : 39,2 кв.м). В спільне користування виділити приміщення загальною площею 28,45 кв.м, в тому числі "3" - кухня пл. 11,6 кв.м, "6" санвузол пл. 5,2 кв.м, "1" - коридор пл. 10,2 кв.м, лоджія - 4,9 кв.м. Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2016 року по справі №521/5661/14-ц було вирішено виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату «2» пл. 17.5 кв.м. Реальна доля складає 45/100 (17,5 кв.м : 39,2 кв.м).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року по справі №521/14461/15-ц було вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за зменшення частини спільного майна, яким користується ОСОБА_1 відповідно до його частки у праві спільної часткової власності, в сумі 1 800 доларів США, що за курсом НБУ на час звернення з позовом до суду складає 38 133,79 гривень. 
При цьому, ідеальна доля в праві спільної часткової власності (1/2 частка) ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не змінилася, рішенням суду був встановлений лише певний порядок користування житловим приміщенням.
09 липня 2019 року ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 31.01.2019 та ОСОБА_2 уклали договір дарування частки квартири, зареєстрований в реєстрі за №736, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., відповідно до якого, ОСОБА_1 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність 1/2 частку трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 70,8 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для визнання спірного договору дарування від 09 липня 2019 року недійсним.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на таке.
В якості підстави визнання договору дарування недійсним позивач посилалась на те, що ОСОБА_1 не мав права розпоряджатись 1/2 часткою, що складає 50/100 частини квартири АДРЕСА_1 , так як її частка права власності на вказану квартиру складає 55/100, що більше 1/2 частки квартири.
Однак, судом першої інстанції правомірно не взято до уваги дані твердження, оскільки заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року по справі №521/5661/14-ц був встановлений лише порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . В даному випадку судом не визнавалося право власності сторін на виділені в натурі долі для користування житловим приміщенням та не змінювався розмір часток у праві власності, таким чином при укладені оспорюваного правочину його сторонами не було порушено права позивача, так як їй та ОСОБА_1 на момент укладення договору належало по 1/2 частині квартири.
Ще одним доводом позивача є те, що відповідач ОСОБА_1 неправомірно розпорядився своєю часткою майна через відсутність на це її згоди, як співвласниці.
Відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Чинним законодавством не передбачено переважне право інших співвласників на придбання частки у випадках її відчуження шляхом укладення договорів: дарування, міни, ренти, довічного утримання, спадкового договору або складання заповіту. Отже, згода іншого співвласника на відчуження належної йому частки у праві спільної часткової власності не потрібна.
Ще однією підставою свого позову ОСОБА_4 зазначила, що в результаті укладення спірного правочину було порушено права неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 , 2003 року народження.
Однак, судом першої інстанції було встановлено, що на момент укладення спірного договору, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належало по 1/2 частки квартири. Право власності на 1/2 частку вищезазначеної квартири зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.07.2019, на підставі оскаржуваного договору дарування.
Отже, спільний син позивачки та відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 не мав право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Під час розгляду справи встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2016 року по справі за №521/14791/15-ц ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей вселили в квартиру АДРЕСА_3 . На даний час всі вони прописані в даній квартирі, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання.
Матеріалами справи встановлено, що спільна неповнолітня дитина позивача та відповідача на момент укладення договору не мала місця реєстрації у вищезазначеній квартирі, тому ні право власності, ні право користування неповнолітньої дитини оскаржуваною угодою не порушувалось. Внаслідок чого й дозвіл органу опіки та піклування під час укладення спірного договору дарування не потрібно було. 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
З урахуванням зібраних матеріалів справи судова колегія доходить до висновку про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. 
Спірний договір дарування укладено у відповідності до норм та порядку, передбаченому чинним законодавством України, його вчинено повноважними особами, що мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідачі підтвердили, що усі умови договору сторонами виконані в повному обсязі та майно було передано новому власнику.
Абсолютно усі доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 є ідентичними доводам позивача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.
Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну правову оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 06 квітня 2023 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

А.І.Дришлюк