ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2023 року
м. Харків
справа №  639/4440/21
провадження №22-ц/818/595/23 
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого Тичкової О.Ю.
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участі секретаря судового засідання Тітченко О.В.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Подорожник Харків»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року ухвалене у складі судді Труханович В.В.,-
УСТАНОВИВ:
В липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказів ТОВ «Подорожник Харків» №74-к від 20.10.2020 та №79/1-к від 18.11.2020 , визнання недійсними записів в трудовій книжці ОСОБА_1 за № 34 від 21.10. 2020 та за № 35 від 19.11.2020 про переміщення позивачки завідувачем аптеки № 21 та завідувачем аптеки №7 Подорожник мережа аптек відповідно; зобов`язання відповідача внести до трудової книжки позивача записи про визнання записів за № № 34, 35 недійсним. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що на підставі наказу № 68-к від 03.10.2019 з 04.10.2019 вона була прийнята на роботу у ТОВ «Подорожник Харків» на посаду завідувача аптеки №7 мережі аптек Подорожник, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Наказом №74-к від 20.10.2020 позивача було переведено на посаду завідувача аптеки №21 мережі аптек Подорожник. В трудову книжку позивача було внесено запис №34 про переміщення ОСОБА_1 на підставі наказу №74-к від 20.10.2020 на посаду завідувача аптеки № 21 мережі Подорожник, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі наказу №79/1-к від 18.11.2020 ОСОБА_1 була знову переміщена на посаду завідувача аптеки № 7 мережі Подорожник про що в її трудову книжку біло весено відповідний запис за № 35.
Наказ №71-к від 21.10.2020 про переведення на посаду завідувача аптеки №21, позивач вважає незаконним тому що згоди на таке переведення, у відповідності до вимог ч.1 ст. 32 КЗпПУ , вона не надавала. Крім того, зазначає, що в період з 19.10.2020 по 31.10.2020 вона перебувала на лікарняному, а тому надати свою згоду на переведення до іншого структурного підрозділу не могла. Аптека №7 та аптека №21 є різними структурними підрозділами ТОВ «Подорожник Харків». Крім того, вони знаходяться у різній місцевості, на різній відстані від місця проживання позивача. Так, аптека № 21 знаходиться на відстані 3,5-3,7 км від її будинку. Оскільки позивач має ряд захворювань, то тривалі подорожі до місця роботи негативно позначились би на її здоров`ї. Також позивач перебуває в групі ризику захворювання COVID-19, як особа старше 50 років, а користування громадським транспортом підвищує ризик захворювання. При складанні заяви про прийом на роботу, ОСОБА_1 просила прийняти її на роботу завідувачем аптеки №7 «Подорожник» мережа аптек. Згоди на переведення завідуючим аптеки №21 мережі аптек Подорожник, позивач не надавала. При переміщенні особи відомості про таке переміщення до трудової книжки не вносяться. А отже, записи, які були зроблені в трудовій книжці ОСОБА_1 щодо її переміщення є незаконними.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 18.01.2023 у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що переміщення ОСОБА_1 було здійснено на тому ж підприємстві, а саме ТОВ «Подорожник Харків», в іншій структурний підрозділ з аптеки №7 до аптеки №21, що знаходиться у той же місцевості, а саме в місті Харкові, на ту ж саму посаду – завідувач аптеки. Доводи позивача стосовно того, що її переміщення відбулося до іншої місцевості, не відповідають дійсності. Оскільки переміщення позивача відбувалось в межах однієї місцевості, тобто в межах Харкова, згоди працівника на це не потрібна. Суд відхилив твердження представника позивача стосовно того, що ОСОБА_1 за станом свого здоров`я не може виконувати обов`язки завідувача аптеки №21, яка розташована в декількох кілометрах від місця її проживання, оскільки нею не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що їй протипоказано переміщення за станом здоров`я. 
Записи в трудову книжку ОСОБА_1 внесені відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 №58. Оскільки вимоги про визнання недійними записів в трудовій книжці є похідними від позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказів ТОВ «Подорожник Харків» №74-к від 20.10.2020 про переміщення, суд не знаходить підстав і для їх задоволення.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов до висновків що не відповідають вимогам закону. Суд мав врахувати відстань від місця проживання позивача до місця роботи, а також відстань від місця проживання до місцезнаходження нового структурного підрозділу, до якого здійснено переміщення позивачки. Так само оцінці підлягають тривалість у часі та спосіб прибуття на роботу (пішки або з використанням громадського транспорту), а також наявність чи відсутність витрат на прибуття до роботи, їх розмір, а також наявність протипоказань з станом здоров`я. Скаржник зазначив, що, зміна умов праці працівника, відповідно до якої прибуття до робочого місця потребує додаткових 40-45 хвилин з використанням громадського транспорту, а різниця у відстані становить понад 3,7 км, - є зміною істотних умови праці, які потребують попередньої згоди працівника. Апелянт зазначив, що судом не взяті до уваги докази які підтверджують обґрунтованість посилань позивача на те, що їй протипоказано за станом здоров`я користування громадським транспортом, яке вочевидь передбачає тримання за поручні над головою, різкі рухи тіла під час прискорення та гальмування транспортного засобу. Вважає, що суд мав застосувати до спірних правовідносин норми ст. 43 Конституції України та ст.ст.1,2 Конвенції про примусову чи обов`язкову працю, та встановити незаконність примушування особи до виконання праці, не обумовленої трудовим договором . Оскільки до трудової книжки ОСОБА_1 було внесено не передбачені законом кілька записів про її переміщення до іншого структурного підрозділу, суд мав застосувати положення п.п. 1.1., 1.3., 2.3. Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а також вимоги ст. 303 ЦК України та відновити порушене право особи на документи шляхом визнання відповідних записів в трудовій книжці про переміщення ОСОБА_1 недійсними.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та передставника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 склала заяву про прийняття її на роботу на посаду завідувача аптеки №7 «Подорожник» мережа аптек з 04.10.2019. ( т.1 а.с.86, т.2 а.с. 94)
Наказом ТОВ «Подорожник Харків» №62-К від 03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на роботу з 04.10.2019 на посаду завідувач аптеки структурного підрозділу А576. ( т.2 а.с.78)
Відповідний запис про прийняття на роботу була зроблена в трудовій книжці ОСОБА_1 (т.2 а.с. 81-91)
03.10.2019 ОСОБА_1 була ознайомлена з посадовою інструкцією завідувача аптеки, про що свідчить її особистий підпис. ( т.2 а.с. 6-10)
06.10.2019 між ТОВ «Подорожник Харків» та ОСОБА_1 , яка займає посаду завідуюча аптеки було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. ( т. 2 а.с. 92-93)
З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що під № 32 мається запис від 21.10.2020 про переведення на посаду завідувача аптеки №21 «Подорожник» мережа аптек на підставі Наказу №74-к від 21.10.2020.
Під №33 від 21.10.2020 зазначено, що запис №32 вважати недійсним. ( т.2 а.с. 81-91)
Наказу за №74-к від 21.01.2020 про переведення ОСОБА_1 на посаду завідувача аптеки №21 не існує, а такий запис в трудовій книжці було зроблено помилково, що встановлено під час перевірки Головного управління Держпраці у Львівській області від 29.01.2021 за № ЛВ0174/395/АВ ( т.2 а.с.13 - 47)
Згідно Наказу про переміщення без зміни умов трудового договору №74-К від 20.10.2020, ОСОБА_1 з 21.10.2020 з аптеки №7 Подорожник мережа аптек, місце розташування: м. Харків, вул. Холодногірська, 2, посада завідувач аптеки, тарифний розряд (клас) оклад 5 300, переміщена до аптеки №21 Подорожник мережа аптек, місце розташування: м. Харків, пр. Слави, 3А, посада завідувач аптеки, тарифний розряд (клас) оклад 5 300. Підстава: службова записка менеджера персоналу ОСОБА_3 від 19.10.2020. ( т.2 а.с. 77)
Як вбачається зі службової записки ОСОБА_4 від 19.10.2020 на ім`я директору ТОВ «Подорожник Харків», вона повідомляє про те, що в 20-тих числах жовтня планується відкриття ще однієї аптеки за адресою АДРЕСА_3 , вона займається пошуком кваліфікованого персоналу для відкриття та подальшого функціонування даної аптеки. Оскільки не можливо підібрати кваліфікованого кандидата на посаду завідувача аптеки, вона пропонує тимчасово, на час пошуку персоналу, перемістити в нову аптеку за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , яка займає посаду завідувача аптеки №21 ТОВ «Подорожник Харків» за адресою: м. Харків, вул. Холодногірська, 2. ( т.2 а.с. 75)
Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з частинами першою, другою статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2021 року у справі № 645/139/19 (провадження № 61-15863св19) зроблено висновок, що «тлумачення частини другої статті 32 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що поняття «переміщення» передбачає у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника. Таким чином, якщо переведення на іншу роботу пов`язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), то переміщення в інший структурний підрозділ передбачає збереження обумовленого трудовим договором місця роботи і трудових функцій».
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною третьою статті 89 ЦПК України зазначено, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним
За змістом частини третьої статті 32 КЗпП України, до зміни істотних умов праці відноситься: зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше.
Апеляційний суд зауважує, що іншою місцевістю вважається інший населений пункт за чинним адміністративно-територіальним поділом, а тому зважаючи на те, що згідно Наказу про переміщення без зміни умов трудового договору №74-К від 20.10.2020, ОСОБА_1 з 21.10.2020 переміщено на нове робоче місце у межах тієї ж спеціалізації, кваліфікації та посади, що було обумовлено відкриттям ще однієї аптеки за адресою АДРЕСА_3 , і таке переміщення було пов`язане з виробничою необхідністю та мало тимчасовий характер (на час відсутності нового робітника). Тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що зазначені дії роботодавця відповідають вимогам закону.
Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції, про те що до суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачу переміщення протипоказано за станом здоров`я та, що ОСОБА_1 не може виконувати обов`язки завідувача аптеки №21, яка розташована в декількох кілометрах від місця її проживання.
Щодо доводів апелянта стосовно того, що Відповідачем незаконно внесено до трудової книжки записи про її переміщення і такі записи взагалі не вносяться до трудової книжки колегія суддів зазначає, що хоча в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, прямо не зазначено, що до трудової книжки потрібно вносити запис про переміщення працівника в інший структурний підрозділ, але щоб зберегти інформацію про його місце роботи, такий запис, доцільно внести і це не заборонено законом.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами та застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
За правилами, передбаченими пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду – без змін
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 травня 2023 року.
Головуючий                            О. Ю. Тичкова
Судді                          О.В. Маміна

                        Н.П.Пилипчук