ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4668/23 Справа № 194/1251/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Корягін  В.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача  – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Лопакової А.Д.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом Акціонерного товариства “Таскомбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій подану апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2023 року, -

                                                         В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року Акціонерне товариство “Таскомбанк” (далі – АТ “Таскомбанк”, Банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на те, що 12 квітня 2019 року між ТОВ “ФК “Центр фінансових рішень” та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом підписання заяви про отримання кредиту № 4253773916, за умовами якого позичальнику було надано кредит в розмірі 286 919,24 грн, зі строком користування 48 місяців, та зі сплатою річних відсотків 11,99 % від суми боргу за договором і щомісячних відсотків 2,19 % від суми кредиту. Позичальник підтвердив, що ознайомлений з інформацією про умови кредитування та загальну вартість кредиту. 20 вересня 2021 року право вимоги за кредитним договором відступлені АТ “Таскомбанк” на підставі договору факторингу № 200921. Позивач зазначав, що в порушення умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував. 26 серпня 2022 року ОСОБА_1 було надіслано повідомлення-вимогу щодо дострокової сплати заборгованості за кредитним договором, але зазначена вимога відповідачем не виконана. Станом на 09 вересня 2022 року заборгованість за кредитним договором № 4253773916 від 12 квітня 2019 року становить 377 217,40 грн., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) – 246 685,16 грн.; заборгованості по річним відсоткам (в т.ч. прострочена) – 29 322,36 грн.; заборгованості по щомісячним відсоткам (в т.ч. прострочена) – 101 209,88 грн.
На підставі викладеного Банк заявив вимогу про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором № 4253773916 від 12 квітня 2019 року в розмірі 377 217,40 грн. та судових витрат.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ “Таскомбанк” заборгованість за кредитним договором № 4253773916 від 12 квітня 2019 року станом на 09 вересня 2022 року в розмірі 377 217,40 грн., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) – 246 685,16 грн.; заборгованості по річним відсоткам (в т.ч. прострочена) – 29 322,36 грн.; заборгованості по щомісячним відсоткам (в т.ч. прострочена) – 101 209,88 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявив вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про відмову в позові.
В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що ним не було отримано повідомлення-вимогу про дострокову сплату заборгованості за кредитним договором, з огляду на що він був позбавлений можливості реалізувати в повній мірі свої права та виконати вимоги Банку і умови договору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти апеляційної скарги, представник АТ “Таскомбанк” заявляв що обставини якими відповідач обґрунтовував свої апеляційні вимоги щодо неотримання повідомлення-вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором було надіслане боржнику у спосіб передбачений законом та кредитор виконав вимоги чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції з`ясовано, що 12 квітня 2019 року між ТОВ “ФК “Центр фінансових рішень” та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 4253773916, за умовами якого позичальнику було надано кредит в розмірі 286 919,24 грн. (65 498,01 грн., 82 143,00 грн., 28 503,69 грн., 55 241,78 грн. – на погашення заборгованості; 55 532,76 грн. – оплата страхового платежу за договором страхування), зі строком користування 48 місяців, зі сплатою річних відсотків 11,99 % від суми боргу за договором та щомісячних відсотків 2,19 % від суми кредиту. ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений з інформацією про умови кредитування та загальну вартість кредиту, про що свідчить його особистий підпис. Строк погашення заборгованості помісячно з 12 квітня 2019 року по 25 квітня 2023 року: 286 919,24 грн. – тіло кредиту; 77 318,26 грн. – річні відсотки; 301 609,92 грн. – щомісячні відсотки.

Відповідно до платіжного доручення № І191453156 від 15 квітня 2019 року ТОВ “ФК “Центр фінансових рішень” перерахувало на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 65 498,01 грн. на погашення заборгованості по кредитному договору № 1001121195001 від 06 вересня 2018 року за рахунок кредитних коштів згідно кредитного договору № 4253773916 від 12 квітня 2019 року та заяви ОСОБА_1 .

Згідно платіжного доручення № І191453157 від 15 квітня 2019 року ТОВ “ФК “Центр фінансових рішень” перерахувало на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 82 143,00 грн. на погашення заборгованості по кредитному договору № Z62.21654.003670828 від 14 лютого 2018 року за рахунок кредитних коштів згідно кредитного договору № 4253773916 від 12 квітня 2019 року та заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до платіжного доручення № І191453158 від 15 квітня 2019 року ТОВ “ФК “Центр фінансових рішень” перерахувало на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 28 503,69 грн. на погашення заборгованості по кредитному договору № 94412600000 від 30 березня 2018 року за рахунок кредитних коштів згідно кредитного договору № 4253773916 від 12 квітня 2019 року та заяви ОСОБА_1 .

Згідно платіжного доручення № І191453159 від 15 квітня 2019 року ТОВ “ФК “Центр фінансових рішень” перерахувало на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 55 241,78 грн. на погашення заборгованості по кредитному договору № 94214460000 від 15 грудня 2017 року за рахунок кредитних коштів згідно кредитного договору № 4253773916 від 12 квітня 2019 року та заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з реєстру оплачених страховок ЗАТ СК “ТАС” за 15 квітня 2019 року, за кредитним договором № 4253773916 сплачено 15 квітня 2019 року суму страховки в розмірі 55 532,76 грн.

Відповідно до договору факторингу № 200921 від 20 вересня 2021 року, укладеного між АТ “Таскомбанк” та ТОВ “ФК “Центр фінансових рішень”, та реєстру прав вимоги до договору факторингу № 200921 від 20 вересня 2021 року, до позивача АТ “Таскомбанк” перейшло право вимоги щодо погашення заборгованості, у тому числі й за кредитним договором № 4253773916 від 12 квітня 2019 року, де боржником є ОСОБА_1 .

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 4253773916 від 12 квітня 2019 року, ОСОБА_1 станом на 09 вересня 2022 року мав заборгованість по кредиту в розмірі 377 217,40 грн., яка складалася із: заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) – 246 685,16 грн.; заборгованості по річним відсоткам (в т.ч. прострочена) – 29 322,36 грн.; заборгованості по щомісячним відсоткам (в т.ч. прострочена) – 101 209,88 грн.

Відповідно до виписки з особового рахунку по кредитному договору № 4253773916 від 12 квітня 2019 року та довідки щодо руху коштів по кредиту № 4253773916 від 12 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредит на загальну суму 286 919,24 грн, користувався кредитними коштами, ним сплачувалися сума кредиту та відсотки.

26 серпня 2022 року АТ “Таскомбанк” направив на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) повідомлення-вимогу про дострокове повне повернення кредиту та сплату заборгованості в розмірі 377217,40 грн. за кредитним договором № 4253773916 від 12 квітня 2019 року, укладеним між ТОВ “ФК “Центр фінансових рішень”, правонаступником якого є АТ “Таскомбанк”, та ОСОБА_1 . Натомість доказу отримання ОСОБА_1 зазначеного повідомлення-вимоги суду не надано.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач умови кредитного договору своєчасно і в повному обсязі не виконував, кредит не сплачував, чим порушив умови договору та вимоги статей 526, 527, 530 ЦК України.

Проте, суд апеляційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Щодо отримання відповідачем повідомлення-вимоги про дострокове погашення боргу.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Звертаючись до суду з позовом Банк посилався на те, що 26 серпня 2022 року ОСОБА_1 було надіслано повідомлення-вимогу щодо дострокової сплати заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі відповідачем заперечується отримання ним вказаної вимоги, оскільки вона була направлена не за адресом його місця реєстрації та проживання.

Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що до позовної заяви Банком було додано повідомлення-вимогу, адресовану ОСОБА_1 , щодо дострокової сплати заборгованості за кредитним договором, яка направлена йому 26 серпня 2022 року згідно опису поштового відправлення та поштової накладної № 6912600865731 на адресу – м. Тернівка до відділення (а.с.20,21).

Щодо додержання обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг”, який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач – це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України “Про захист прав споживачів” у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит – це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України “Про споживче кредитування”, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України “Про захист прав споживачів” застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України “Про споживче кредитування” (стаття 11 Закону України “Про захист прав споживачів” у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України “Про захист прав споживачів”. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України “Про споживче кредитування”, а у частині, що йому не суперечить, – також Закон України “Про захист прав споживачів”.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше – на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла – шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” зі змінами, передбаченими Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг”, який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

У пунктах 20, 21, 25, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що «частина десята статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором»; «…суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту»; «…порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 703/747/12, від 12 серпня 2020 року у справі № 2-2062/10, від 27 серпня 2020 року у справі № 607/3439/16-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 206/3466/18.

Отже, оскільки у спірних правовідносинах кредит надавався на споживчі цілі, тому відповідно до статті 16 Закону України “Про споживче кредитування”, банк повинен був попередньо направити позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 25 Закону України “Про споживче кредитування” взаємодія кредитодавця, нового кредитора, колекторської компанії із споживачем, його близькими особами, представником, спадкоємцем, поручителем, майновим поручителем або третіми особами, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та які надали згоду на таку взаємодію, при врегулюванні простроченої заборгованості може здійснюватися виключно шляхом надсилання поштових відправлень із позначкою “Вручити особисто” за місцем проживання чи перебування або за місцем роботи фізичної особи.

Проте, в порушення норм процесуального права позивач не направив відповідачу ОСОБА_1 на його адресу місця проживання та реєстрації як споживачу вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, що передбачено частиною четвертою статті 16 Закону України “Про споживче кредитування”.

Матеріали справи таких відомостей не містять, а позивач доказів на підтвердження чи спростування зазначеної обставини суду не надав.

Згідно зі статтею 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини четвертої статті 16 Закону України “Про споживче кредитування”, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Враховуючи наведене, порушення позивачем визначеного кредитним договором порядку направлення юридично значимого повідомлення, факт отримання якого адресатом судом апеляційної інстанції не встановлено, не може мати наслідком покладення на відповідача тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Таким чином, встановивши, що право позивача не є порушеним, оскільки останній не направляв належним чином відповідачу як споживачу вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Посилання суду першої інстанції на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) відступила від висновків, викладених у справі № 521/21255/13-ц.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України). Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ “Таскомбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

За подачу апеляційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір в розмірі 8 487,40 грн., що підтверджується квитанцією № 27 від 23 березня 2023 року (а.с.132).
Враховуючи, що апеляційним судом задоволено апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 8 487,40 грн.
Керуючись ст. 259, 268, 374, 376 ,381-384 ЦПК України, суд, –

                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2023 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства “Таскомбанк” до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат – відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства “Таскомбанк” на користь  ОСОБА_1  судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 8 487,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 травня 2023 року.

Судді: