КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Фінагеєва І.О.
Єдиний унікальний номер справи № 369/109/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6206/2023
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
04 травня 2023 року                                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  Мережко М.В.,
суддів: Ігнатченко Н.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення застави та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
 
встановив:
 
У січні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми грошових коштів застави в розмірі 10 000,00 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що  20 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено Договір оренди квартири. За вказаним договором оренди між сторонами виникли правовідносини найму (оренди) житла, де позивач виступає орендарем, а відповідач орендодавцем. Згідно з п. 1.1. Договору орендодавець передає, а орендар приймає в довгострокову оренду квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами пп. «Ж» п. 2.2. Договору оренди задля забезпечення виконання своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати щомісячної оренди та дотримання правил користування квартирою і всіма матеріальними цінностями, переліченими в додатку №1 Договору, орендар зобов`язується в момент укладення Договору внести заставний платіж в розмірі місячної орендної плати. За умови збереження майна орендодавця і дотримання правил за договором, заставний платіж повертається орендарю по закінченню строку проживання. В протилежному випадку заставний платіж залишається в орендодавця. 
Сума заставного платежу, за домовленістю між сторонами, склала 11 000,00 грн. Орендна плата за домовленістю сторін на дату укладення Договору становила 11 000,00 грн. (п. 3.2 Договору). Відповідно до п. 3.1. Договору оренди квартира здається в оренду з 20 жовтня 2019 року по 20 жовтня 2020 року. Строк дії договору може бути продовжений за згодою сторін. 20 жовтня 2020 року за угодою сторін строк дії Договору оренди був продовжений до 20 лютого 2021 року, а також зменшений заставний платіж до 10 000,00 грн., про що сторони здійснили відповідний запис на останній сторінці Договору оренди та скріпили запис своїми підписами. Також в день продовження дії Договору, тобто 20 жовтня 2020 року сторони домовилися, що розмір орендної плати встановлюється в розмірі 10 000,00 грн. за місяць. 
В день укладення Договору оренди 20 жовтня 2020 року позивач здійснив платежі на картковий рахунок відповідача за платіжними дорученнями: №Р24А110619226С43280 від 20.10.2020 на суму 329,52 євро (9057,42 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 20.10.2019); №BASS10109189383 від 20.10.2020 на суму 2 512,56 грн.; №Р24А110688149С40867 від 20.10.2020 року на суму 311,21 євро (8 554,13 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 20.10.2019); РМВ6-В799-НН55-6Н8М від 20.10.2020 на суму 2 000,00 грн. Всього платежів на суму: 22 114,11 грн. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання щодо оплати вартості першого місяця оренди в розмірі 11 000,00 грн. та заставної вартості в розмірі 11 000,00 грн. 
Позивач вказував, що 12 листопада 2020 року відповідачка з`явилася до орендованої квартири та пред`явила вимогу позивачу негайно виселитися з помешкання, що призвело до розірвання Договору оренди в односторонньому порядку з ініціативи відповідача. Позивач 15 листопада 2020 року виселився з квартири. Протягом усього строку дії Договору оренди позивач сумлінно виконував свої зобов`язання за Договором: своєчасно та в повному обсязі вносив платежі за оренду квартири, оплачував комунальні послуги, не допускав пошкодження майна, проживав в квартирі одноособово. 
В день виселення позивач звернувся до відповідача з усною вимогою повернути йому суму застави в розмірі 10 000,00 гривень, у зв`язку із закінченням строку проживання та посилаючись на пп. «Ж» п. 2.2. Договору оренди. Проте, відповідачка відмовилася повертати суму застави посилаючись на порушення умов Договору оренди позивачем. 16 листопада 2020 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення застави шляхом переказу грошових коштів на банківську картку позивача протягом 10 календарних днів з дати отримання вимоги. Але, станом на дату подачі цієї заяви відповідач не здійснила повернення суми застави в розмірі 10 000,00 грн позивачу. 
ОСОБА_2 вважає, що відповідачка безпідставно відмовилася повернути суму застави в розмірі 10 000,00 грн, порушуючи цим самим умови Договору оренди від 20 жовтня 2019 року, а також порушила законні права та інтереси позивача, тому просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму грошових коштів застави в розмірі 10 000,00 грн. та суму судового збору в розмірі 840,80 грн, а всього 10 840,80 грн.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, 18 травня 2021 року, відповідачка ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в 20 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладеного Договір оренди квартири. Відповідач прийняв в довгострокову оренду квартиру від позивача, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Розмір орендної плати, починаючи з 20 жовтня 2020 року становив 10 000,00 грн. 20 жовтня 2020 року строк дії договору оренди був продовжений до 20 лютого 2021 року. Зазначає, що відповідач не сплатив орендну плату за наступні місяці: 20.11.2020 - 20.12.2020, 20.12.2020 - 20.01.2021, 20.01.2021 - 20.02.2021, тобто у відповідача виникла заборгованість за орендну плату протягом 3 місяців у сумі 30 000,00 грн. 
Відповідно до розділу 4 Договору оренди будь-які зміни чи розірвання Договору можуть бути тільки за взаємною згодою сторін. Договір оренди припинив свою дію 20 лютого 2021 року. 
Оскільки відповідач має заборгованість з оплати орендної плати, враховуючи положення п. 3.5. Договору оренди, застава у сумі 10 000 грн. не поверталася відповідачеві, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову. Таким чином, станом на сьогоднішній день відповідач має заборгованість перед позивачем з оплати оренди у сумі 30 000-10 000=20 000 грн. Крім того, у відповідності до пп. В) п. 2.3. Договору оренди відповідач має сплачувати всі комунальні послуги. Натомість у останнього виникла заборгованість зі сплати комунальних послуг у сумі 15 534,58 грн., яка в подальшому сплачена позивачем. Просила суд стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 35 534,58 грн та покласти на ОСОБА_2 судові витрати.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми грошових коштів застави в розмірі 10000,00 гривень задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму грошових коштів застави у розмірі 10 000 гривень 00 копійок та сплачений судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. 
У апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не урахував, що кладений між сторонами договір не передбачав його розірвання в односторонньому порядку. Стверджує, що ОСОБА_1 не пред`являла вимоги про виселення, між сторонами не було укладено додаткової угоди про дострокове розірвання договору оренди. Вказує, що строк дії договору оренди був продовжений до 20 лютого 2021 року, ОСОБА_2 виїхав з орендованого приміщення 20 лютого 2021 року, тому має заборгованість по орендній платі перед ОСОБА_1 за три місяці проживання та заборгованість за комунальні послуги.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 березня 2023 року відкрито провадження у справі.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 у встановлений строк до апеляційного суду не надходив.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення грошових коштів (застави) у розмірі 10 000 грн. Предметом зустрічного позову є стягнення заборгованості  у розмірі 35 534,58 грн.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Встановлено, що 20 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) було укладено довгостроковий договір оренди квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 1.1. Договору орендодавець передає, а орендар приймає в довгострокову оренду квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 2.2. пп. «Ж» вказаного Договору оренди, в забезпечення виконання своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати щомісячної оренди та дотримання правил користування квартирою і всіма матеріальними цінностями, переліченими в додатку №1 Договору, орендар зобов`язується в момент укладення Договору внести заставний платіж в розмірі місячної орендної плати. За умови збереження майна орендодавця і дотримання правил за договором, заставний платіж повертається орендарю по закінченню строку проживання. В протилежному випадку заставний платіж залишається в орендодавця.
Відповідно до п. 3.1. Договору оренди квартира здається в оренду з 20 жовтня 2019 року по 20 жовтня 2020 року. Строк дії договору може бути продовжений за згодою сторін.
Згідно п. 3.2. Договору оренди орендна плата складає 11 000,00 грн.
За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.
У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Згідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до вимог ст. 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця
Судом першої інстанції встановлено, що 20 жовтня 2020 року за угодою сторін строк дії Договору оренди був продовжений до 20 лютого 2021 року, а також зменшений заставний платіж до 10 000,00 грн, про що сторони здійснили відповідний запис на останній сторінці Договору оренди та скріпили запис своїми підписами. Крім того, 20 жовтня 2020 року сторони домовилися, що розмір орендної плати встановлюється в розмірі 10 000,00 грн за місяць.
Як видно із матеріалів справи, 20 жовтня 2020 року позивач здійснив платежі на загальну суму 22 114,11 грн на картковий рахунок відповідача, що підтверджується копіями платіжних доручень: №Р24А110619226С43280 від 20 жовтня 2020 року на суму 329,52 євро (9 057,42 грн за офіційним курсом НБУ станом на 20 жовтня 2019 року); № BASS 10109189383 від 20 жовтня 2020 року на суму 2 512,56 грн.; №Р24А110688149С40867 від 20 жовтня 2020 року на суму 311,21 євро (8 554,13 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 20 жовтня 2019 року); РМВ6-В799-НН55-6Н8М від 20 жовтня 2020 на суму 2 000,00 грн.
Факт сплати вартості першого місяця проживання та заставного платежу не заперечується сторонами.
В своїй позовній заяві позивач  ОСОБА_2 зазначав, що 12 листопада 2020 року відповідачка ОСОБА_1 з`явилася до орендованої квартири та пред`явила йому вимогу негайно виселитися з помешкання, що призвело до розірвання Договору оренди в односторонньому порядку з ініціативи відповідача. Після цього позивач 15 листопада 2020 року виселився з квартири. Протягом усього строку дії Договору оренди позивач сумлінно виконував свої зобов`язання за Договором: своєчасно та в повному обсязі вносив платежі за оренду квартири, оплачував комунальні послуги, не допускав пошкодження майна, проживав в квартирі одноособово.
В подальшому, 16 листопада 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача ОСОБА_1 з письмовою вимогою повернути йому суму застави в розмірі 10 000,00 гривень за оренду квартири згідно Договору від 20 жовтня 2019 року, із вказаними реквізитами карткового рахунку та проханням здійснити повернення на протязі десяти днів з моменту отримання листа, що підтверджується копією листа від 16 листопада 2020 року, описом вкладення цінного листа з відтиском печатки «УКРПОШТА» із зазначенням дати «16.11.2020».
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
За правилами ст. 526 зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Судом встановлено та не спростовано відповідачем за первісним позовом той факт, що позивач користувався квартирою з жовтня 2019 року по листопад 2020 року.
В силу вимог ст. 820 ЦК України наймач зобов`язаний вносити плату за користування житлом.
У той же час, під час розгляду справи у суді першої інстанції було встановлено та відповідачем за первісним позовом не спростовано той факт, що ОСОБА_2 звільнив орендоване приміщення 15 листопада 2020 року на вимогу відповідача. Тобто сторони Договору дійшли згоди про дострокове розірвання договору.
А відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання ОСОБА_1 у зустрічній позовній заяві на те, що ОСОБА_2 не сплатив орендну плату за три місяці, що передували закінченню строку дії договору оренди, в зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість за орендну плату у сумі 30000,00 грн. Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення із ОСОБА_2 заборгованості по сплаті комунальних послуг.
Суд першої інстанції не урахував надані ОСОБА_1 платіжні документи в якості належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження сплати заборгованості за комунальні послуги, яка виникла саме у орендаря ОСОБА_2 за період його проживання в орендованій квартирі, оскільки в графі призначення платежу зазначено «комунальні послуги», «за електроенергію», «за газопостачання», проте із вказаних платіжних документів неможливо встановити ні період за який проведені відповідні оплати, ні адресу за якою такі платежі нараховувались та були оплачені. Крім того, суд звернув увагу, що ОСОБА_1 на підтвердження тієї обставини, що орендар ОСОБА_2 проживав у орендованій квартирі в період з 20 листопада 2020 року по 20 лютого 2021 року також не надала суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу.
Апеляційний суд також звертає увагу, що долучені до зустрічної позовної заяви квитанції свідчать про здійснення платежів на різні суми від 45,53 грн до 1515,24 грн з січня по травень 2021 року, тобто, за період після припинення договірних відносин між сторонами. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (орендар) було укладено довгостроковий договір оренди квартири в письмовій формі, який на вимогу орендодавця ОСОБА_1 було дострокового розірвано. Відповідач ОСОБА_1 на час розгляду справи свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів застави в розмірі 10 000,00 грн. не виконала, будь-яких доказів на спростування заявлених позивачем вимог до суду не надала. Тому вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_2 про стягнення несплаченої суми застави є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки апелянтом наявних у матеріалах справи доказів, повторюють доводи зустрічної позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                                                                   М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Ігнатченко
 
                                                                                                           С.І. Савченко