Номер провадження: 22-ц/813/2410/23 
Справа № 521/14220/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення грошових коштів та моральної шкоди, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Шенцевої О.В. 17 листопада 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення грошових коштів та моральної шкоди (а.с. 1-6).
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що 30 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір роздрібної купівлі-продажу товару - керамічної плитки у кількості 85 пачок. Позивач по справі виконала у повному обсязі взяті на себе зобов`язання за договором купівлі-продажу. здійснивши оплату товару у повному обсязі в сумі 2892,43 доларів США, однак відповідач, в свою чергу, взяті на себе зобов`язання не виконав. Після отримання грошових коштів ФОП ОСОБА_1 повідомив позивачку, що замовлений товар прийшов з браком, у зв`язку з чим він не може передати його ОСОБА_2 та просив надати новий строк для виконання ним своїх обов`язків - до 01 вересня 2019 року. Після настання вказаного строку відповідач не передав замовлений товар, а також не повернув грошові кошти, отримані від ОСОБА_2 . Представник позивача зазначав, що внаслідок порушених прав ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінила у розмірі 150 000 грн., а також просив суд стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2020 року матеріали цивільної справи № 521/14220/20 було передано за підсудністю на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси (а.с. 52).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Розірвано договір купівлі-продажу товару - керамічної плитки, артикул 7.5 х 45 J86585 WOODIE BEIGE, у кількості 85 пачок, від 30 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 згідно з рахунком на оплату від 30 січня 2019 року № 19025. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, отримані за договором купівлі-продажу від 30 січня 2019 року, у розмірі 79 351,56 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нараховані 3 % річних на суму коштів, отриманих за договором купівлі-продажу від 30 січня 2019 року в період з 01 вересня 2019 року по 20 серпня 2020 року у розмірі 2 332,26 грн. Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1657,91 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено (а.с.93-98). 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 124-126).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуваний позивачем договір поставки від 30.01.2019 року є таким, що не укладений внаслідок відсутності погодження сторонами його істотних умов, а саме - строку поставки товару, погодження якого сторонами не доведено.
У відзиві на апеляційну скаргу від 21 березня 2023 року представник ОСОБА_2 посилався на те, що у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 навіть не спростував факт укладання між сторонами договору роздрібної купівлі-продажу. Останній лише зазначав, що сторони не погодили усіх істотних умов договору поставки, без наведення доказів укладення такого правочину між сторонами. Більш того, апелянтом факт укладення між сторонами договору саме роздрібної купівлі-продажу товару не оспорюється.
Сторони про розгляд справи на 28 березня 2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 30 січня 2019 року у приміщені салону « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено правочин, що має ознаки договору роздрібної купівлі-продажу товару, що підтверджується рахунком № 19025 від 30 січня 2019 року. Предметом договору є керамічна плитка, артикул 7.5 х 45 J86585 WOODIE BEIGE, у кількості 85 пачок.
З рахунку №19025 від 30 січня 2019 року вбачається, що Продавцем (ФОП ОСОБА_1 ) виставлено рахунок покупцю ( ОСОБА_2 ) за товар - керамічну плитку, та визначено суму для оплати у розмірі 2523,92 Євро.
Крім того, зі вказаного рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що позивачем внесено завдаток в сумі 1826,08 Євро, що підтверджується підписом та печаткою ФОП ОСОБА_1 , наявними на рахунку.
Судом першої інстанції встановлено та не спростовано відповідачем, що оплату залишку у розмірі 706,84 Євро здійснено ОСОБА_2 у доларах США в наступному порядку: 15 березня 2019 року сплачено 23,3 доларів США (20,50 Євро), що еквівалентно 622,49 грн. по курсу долара США встановленого НБУ на дату платежу; 26 березня 2019 року сплачено 29,13 доларі в США (25,44 Євро), що еквівалентно 783,28 грн. по курсу долара США встановленого НБУ на дату платежу; 16 квітня 2019 року сплачено 40,00 доларів США (35,24 Євро), що еквівалентно 1072,40 грн. по курсу долара США встановленого НБУ на дату платежу; 20 травня 2019 року сплачено 50,00 доларів США (44,64 Євро), що еквівалентно 1318,41 грн. по курсу долара США встановленого НБУ на дату платежу; 17 червня 2019 року сплачено 650,00 доларів США (581,00 Євро), що еквівалентно 17 171,10 грн. по курсу долара США встановленого НБУ на дату платежу.
Факт здійснення повного розрахунку ОСОБА_2 підтверджується підписом та печаткою ФОП ОСОБА_1 на рахунку № НОМЕР_1 від 30 січня 2019 року.
Однак, як вірно встановлено судом, відповідач замовлений товар позивачу не передав, та не повернув сплачені останньою грошові кошти.
На підставі викладеного, суд першої інстанції вважав доведеним факт здійснення оплати ОСОБА_2 за керамічну плитку у розмірі 2892,43 доларів США, що згідно курсу Національного Банку України на дату подачі позову було еквівалентно 79351,56 грн.
ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою-вимогою про належне виконання зобов`язань у порядку, передбаченому до п.2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», однак, відомостей про належне виконання ФОП ОСОБА_1 своїх зобов`язань матеріали справи не містять.
З інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що у відношенні ФОП ОСОБА_1 31 липня 2020 року був внесений запис про припинення здійснення відповідачем підприємницької діяльності.
Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що ФОП ОСОБА_1 не надано жодного належного доказу на спростування доводів позовної заяви ОСОБА_2 про невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу керамічної плитки, придбаної позивачкою за договором купівлі-продажу товару від 30 січня 2019 року.
Оскільки позивач ставила питання саме про стягнення грошових коштів у еквіваленті гривні за курсом НБУ на дату подачі позову, позовні вимоги не збільшувала, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для здійснення перераховування суми стягнення грошових коштів у еквіваленті гривні за курсом НБУ на дату ухвалення рішення у справі.
Згідно ст. 655, ч. 1 ст. 67, ЦК України, продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого має відповідати умовам договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Цим Законом встановлені права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з п. 22 ч. 1ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно ст. 4 вказаного Закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів).
Згідно вимог ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.
У відповідності до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання перед позивачем відповідно до договору купівлі-продажу товару від 30 січня 2019 року, у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу товару, про стягнення суми грошових коштів у розмірі боргу у розмірі 2892,43 доларів США, що по курсу НБУ на дату подачі позову еквівалентно 79351,56 грн., є законними, обґрунтованими та такими, що підлягали задоволенню.
Щодо позовної вимоги в частині стягнення нарахованих 3 % річних на суму вартості товару від 01 вересня 2019 року по 20 серпня 2020 року у розмірі 85,66 доларів США, що по курсу НБУ на дату подачі позову еквівалентно 2332,26 грн., то судом зазначено наступне.
Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що виконавець несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що заявлена вимога про стягнення нарахованих 3 % річних на суму основного боргу в період з 01 вересня 2019 року по 20 серпня 2020 року у розмірі 85,66 доларів США, що по курсу НБУ на дату подачі позову еквівалентно 2332,26 грн., є обґрунтованою та такою, що підлягала задоволенню.
Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, позивач не оскаржує судове рішення в частині відмови у задоволенні позову в цій частині, а відтак в цій частині воно не переглядається в апеляційному порядку.
Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що оскаржуваний позивачем договір поставки від 30 січня 2019 року є таким, що неукладений внаслідок відсутності погодження сторонами його істотних умов, а саме - строку поставки товару, погодження якого сторонами не доведено.
Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не містить жодного доказу на підтвердження того, що між сторонами був укладений саме договір поставки. Натомість, позивачем надані належні докази на підтвердження укладення між сторонами договору купівлі-продажу товару.
Що стосується посилання представника ОСОБА_1 на факт неукладення між сторонами договору, то колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що у разі, якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини 8 статті 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі №922/189/18, від 06 листопада 2018 року у справі №926/3397/17, від 09 квітня 2019 року у справі №910/3359/18, від 29 жовтня 2019 року у справі №904/3713/18, від 19 лютого 2020 року у справі №915/411/19.
Отже, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №456/2946/17.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 у повному обсязі виконала свої зобов`язання за договором купівлі-продажу товару від 30 січня 2019 року, а саме сплатила на користь відповідача обумовлену вказаним договором суму, і вказане не спростоване останнім, то у суду відсутні правові підстави вважати вказаний договір неукладеним.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 21 квітня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін 

                                                       О.В. Князюк