Постанова
Іменем України                    
01 червня 2023 року
м. Київ
справа № 591/7571/21
провадження № 61-12852св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 серпня 2022 року під головуванням судді                      Ніколаєнко О. О. та постанову Сумського апеляційного суду від 15 листопада                      2022 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Ткачук С. С. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання неправомірними бездіяльності та дій,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
- визнати неправомірною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні відповіді на звернення позивача від 06 серпня 2021 року і ненаданні копій документів, у тому числі копії кредитного договору № 30799637; 
- визнати неправомірними дії відповідача, які полягають у встановленні та зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту в межах кредитної лінії, наданої ОСОБА_1 згідно акцепту пропозиції від 04 грудня 2017 року; 
- визнати неправомірними дії відповідача, які полягають у нарахуванні будь-яких штрафних санкцій позивачу, а також нарахуванні відсотків за несанкціонований овердрафт, прострочений овердрафт, прострочену заборгованість та нарахування плати за розрахунково-касове обслуговування і списання вказаних нарахувань за рахунок кредиту позивача; 
- визнати неправомірними дії відповідача щодо списання плати за послугу «Альфа-Чек» з кредитного рахунку позивача і списання комісії за зняття коштів; 
- скасувати нараховані і списані відповідачем за рахунок кредитних коштів позивача будь-які штрафні санкції, а також відсотки за несанкціонований овердрафт, прострочений овердрафт, прострочену заборгованість, плату за розрахунково-касове обслуговування, за готівкові та безготівкові операції, комісії за зняття коштів і списання плати за послугу Альфа-Чек.
Позовні вимоги мотивував тим, що 04 грудня 2017 року на підставі підписаного головою правління Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», АТ «Альфа-Банк», банк) ОСОБА_2 акцепту пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідач видав йому платіжну картку зі строком на три роки та відкрив поточний рахунок № НОМЕР_1 з встановленим лімітом 200 000 грн для особистих потреб (споживчий кредит) та фіксованою процентною ставкою 26 % річних.
06 серпня 2021 року він звернувся до відділення банку із заявою про надання йому копій документів, які стосуються отриманого ним кредиту, майже через два місяці позивачу було надано частину документів. Протиправні дії відповідача щодо ненадання належної відповіді на заяву від 06 серпня 2021 року та ненадання копій документів є порушенням частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а також статей 15, 19 Закону України «Про звернення громадян».
У зв`язку із закінченням строку дії кредитної картки 14 грудня 2020 року позивач звернувся до відповідача із скаргою на неправомірні дії працівників банку та проханням надати акт звірки взаємних розрахунків за отриманим кредитом. З наданої на цю скаргу відповіді вбачається, що списань по рахунку було на суму                                   220 426, 69 грн, а видаткових операцій було проведено на суму 194 762, 38 грн, тобто позивачу було надано кредит в розмірі 194 762, 38 грн, відповідач неправомірно списав (оплатив) всі нарахування по кредиту за рахунок коштів кредитної лінії, чим перевищив встановлений ліміт. Також відповідач надав розрахунок заборгованості за кредитом, який складає 26 901,20 грн, тоді як на його переконання, сума заборгованості повинна становити 1 651, 89 грн, яку позивач сплатив 27 січня                      2021 року.
Наголошує на тому, що зі змістом договору № 630799637 та угоди про обслуговування кредитної картки його не було ознайомлено, їх він не підписував, примірника договору відповідач не передавав, а тому відповідно до статті 215 ЦК України цей договір є недійсним. У той же час, відповідач у односторонньому порядку та без повідомлення позивача змінив кредитний ліміт, який не був встановлений, що є порушенням частин  третьої, сьомої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Встановлений ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000 грн він не перевищував, а тому нарахування відсотків за несанкціонований овердрафт, прострочений овердрафт та відсотків на прострочену заборгованість є неправомірними. Також, кредитним договором не передбачена плата за розрахунково-касове обслуговування, а тому нарахування такої плати є неправомірною дією. Відповідач нараховував плату за ненадані послуги і після закінчення терміну дії кредитної картки.
Вказував, що відповідач неправомірно проводить нарахування відсотків і списує їх за рахунок виділених позивачу кредитних коштів, штучно збільшуючи заборгованість за кредитом, а потім на них нараховує відсотки і знову додає їх до заборгованості.
Списання коштів з кредитної лінії позивача без його дозволу для погашення його грошових коштів не передбачено кредитним договором. Позивач має право отримати кошти у межах встановленого кредитного ліміту тільки для споживчих потреб, а не для оплати відсотків, послуг і інших надуманих відповідачем зобов`язань.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 16 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовив. 
Сумський апеляційний суд постановою від 15 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 серпня 2022 року без змін.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання неправомірною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні відповіді на звернення позивача від 06 серпня 2021 року і ненаданні копій документів, у тому числі копії кредитного договору                          № 30799637 суди виходили з того, що позивач не надав належних допустимих та достатніх доказів на підтвердження отримання АТ «Альфа-Банк» його звернення                        від 06 серпня 2021 року, яке за його ствердженням, помилково датовано 06 серпня 2020 року. Апеляційний суд додатково зазначав, що усупереч доводам апеляційної скарги, наявна в матеріалах справи заява ОСОБА_1 , адресована керівнику відділення АТ «Альфа-Банк», датована 06 серпня 2020 року (а. с. 15 том 1) не містить відмітки про її отримання уповноваженою особою банку.
Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу штрафу (пені тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2022 року ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 серпня 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі позивач зазначає, що суди обох попередніх інстанцій  в порушення норм процесуального права не звернули уваги на ту обставину, що відповідач неправомірно вдався до дій, які полягали у встановленні та зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту. Вважає, що відповідач допустив порушення норм Закону України «Про споживче кредитування», оскільки зміна умов договору можлива лише за згодою сторін, а тому умова укладеного між сторонами договору про можливість внесення до нього змін в односторонньому порядку є нікчемною. Вказує також на ту обставину, що одностороннє списання банком коштів за рахунок кредиту діючим законодавством не передбачено, штучно збільшує суму кредиту та обмежує право позивача на отримання кредитних коштів.
Вказує, що суди попередніх інстанцій не звернули належної уваги на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 та у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.
Позивач зазначає, що суди обох попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц.
Одночасно заявник вказує на наявність підстав для відступлення від висновку про застосування норм права, викладеного у наведеній постанові з тих підстав, що публічна пропозиція на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб не є складовою частиною кредитного договору. Протиправні дії АТ «Альфа-Банк»  полягають у встановленні та зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту є порушенням норм законодавства, а тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Аргументом касаційної скарги також є те, що відповідач допустив неправомірні дії, які полягають в зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту, що призвело до неправомірних і безпідставних нарахувань та протиправно списував (примусово стягував) їх за рахунок кредитних коштів ОСОБА_1 . На даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
06 серпня 2021 року позивач звернувся до керівника відділення відповідача в м. Суми з письмовою заявою про отримання копій документів, проте помилково зазначив дату - 06 серпня 2020 року. Заяву прийняв працівник, зареєстрував за номером НОМЕР_2 і скріпив вказані дії своїм підписом, проте відповіді позивач не отримав, а тому висновки судів попередніх інстанцій про те, що вказана заява не містить відмітки про її отримання помилкові.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданих у лютому 2023 року до Верховного Суду запереченнях на касаційну скаргу представник АТ «Сенс-Банк» - адвокат Луньова І. Г. у задоволенні касаційної скарги просила відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.
Представник відповідача зазначала, що аргументи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки під час судового розгляду та матеріалами справи підтверджено, що банком було забезпечено належний розгляд всіх звернень позивача, які були отримані відповідачем. Звернення позивача від 06 серпня 2021 року на адресу відповідача не надходило. Жодних доказів отримання саме цього звернення матеріали справи не містять.
До складу кредитного договору входять: оферта; акцепт; паспорт споживчого кредиту та заява-анкета про публічну пропозицію банку на комплексне банківське обслуговування. Позивач, підписав анкету-заяву, оферту, паспорт споживчого кредиту та отримав від банку підписаний акцепт, які складають у сукупності кредитний договір, а тому форма договору сторонами була дотримана, а у його складових було погоджено всі істотні умови.
Представник відповідача також зазначає, що надаючи оцінку обраного позивачем способу захисту, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 30 січня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував з Зарічного районного суду м. Суми справу № 591/7571/21.
29 травня 2023 року справа № 591/7571/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
04 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Альфа Банк» із офертою на укладання угоди на обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії у розмірі 200 000 грн за фіксованою процентною ставкою 26 % річних із обов?язковим платежем в розмірі 7 % від суми загальної заборгованості, але не менше 50 грн. 
З цією метою для клієнта випущена міжнародна платіжна картка строком дії 3 роки з моменту випуску (а. с. 11 том 1). У оферті зазначено про пропозицію укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», укладеного між ОСОБА_1 та банком. Того ж дня банк акцептував пропозицію на наведених у оферті умовах (а. с. 12 том 1).
04 грудня 2017 року позивач підписав анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб, відповідно до якої підписанням акцепту ОСОБА_1 підтверджує прийняття публічної пропозиції та укладення договору між ним та банком на умовах, викладених у публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщені на веб-сторінці банку      (а. с. 16 том 1), паспорт споживчого кредиту та угода на використання аналогу власноручного підпису клієнта (а. с. 165 том 1).
14 грудня 2020 року ОСОБА_1 звертався до відповідача із скаргою на дії працівників банку, у якій просив надати йому умови реструктуризації погашення кредиту. 29 грудня 2020 року банк надав позивачу  відповідь на це звернення (а. с. 17, 18 том 1).
Листом від 01 березня 2021 року АТ «Альфа-Банк», у відповідь на звернення позивача від 18 лютого 2021 року, надало інформацію про умови кредитування, суму заборгованості, розрахунок процентів тощо (а. с. 27-30 том 1).
Листом від 26 квітня 2021 року банк повідомив позивача у відповідь на звернення               від 16 квітня 2021 року про те, що надання інформації за договором у вигляді довідки, це платна послуга банку, примірники кредитних договорів надавались позивачу при укладенні договорів. Вимогами законодавства не передбачено надавати оригінал банківського примірника, який міститься у кредитному досьє. Отримання копій здійснюється платно за попереднього замовлення документів. Надана інформація про суму кредиту за договором № 501197720, відсоткову ставку, зарахування платежів за період з листопада 2019 по січень 2021 року, суму заборгованості. Повідомлено про картковий ліміт за договором № 630799637, який був встановлений у розмірі 10 000 грн 04 грудня 2017 року та пізніше збільшений до 22 950 грн. Повідомлено також, що інформація щодо проведених операцій, усіх нарахувань за договором та суми заборгованості відображається у виписці по рахунку, копія якої додається (а. с. 13, 14 том 1).
ОСОБА_1 склав адресовану банку заяву, яка датована 06 серпня 2020 року, про надання йому належним чином завірених копій: договору № 630799637 від 04 грудня 2017 року, його пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії; акцепт його пропозиції; договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», укладеного між ним та банком; тарифів на видачу та обслуговування кредитної картки, виписки з рахунку по договору № 630799637 від 04 грудня 2017 року за період з 01 квітня 2021 року                      по 05 серпня 2021 року (а. с. 15 том 1).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Так, за змістом статті 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію:
1) відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан;
2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;
3) перелік послуг, що надаються банком;
4) ціну банківських послуг;
5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг;
6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків;
7) інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом.
Банк зобов`язаний мати власний веб-сайт та розміщувати на ньому інформацію, визначену законами, нормативно-правовими актами Національного банку України, а також нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Банк несе відповідальність за актуальність та достовірність інформації, розміщеної на його веб-сайті.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Положеннями частини першої статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач не надав належних допустимих та достатніх доказів на підтвердження отримання АТ «Альфа-Банк» його звернення                 від 06 серпня 2021 року, яке за його ствердженням, помилково датовано 06 серпня 2020 року. 
Апеляційний суд встановив, надав оцінку та вказав, що усупереч доводам апеляційної скарги, наявна в матеріалах справи заява ОСОБА_1 , адресована керівнику відділення АТ «Альфа-Банк», датована 06 серпня 2020 року (а. с. 15 том 1) не містить відмітки про її отримання уповноваженою особою банку. Натомість, представник відповідача під час розгляду справи вказував на те, що банком на всі звернення, які надходили від позивача була надана відповідь, а заява ОСОБА_1 від 06 серпня 2021 року до відділення банку не надходила.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, а також відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків за наслідками оцінки фактичних обставин у справі.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (статті 599 ЦК України).
Статтями 253, 254 ЦК України визначено, що право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Згідно із статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до частин першої, другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
За змістом частини другої статті 14 ЦК України критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
У постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 757/21099/18-ц (провадження № 61-15190св19) зазначено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині незарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу штрафу (пені тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача.
Отже, враховуючи вищенаведені норми, колегія суддів погоджується також і з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову в частині вирішення решти позовних вимог, які зводяться до визнання дій відповідача незаконним та зобов`язання списати нараховані і списані штрафні санкції, відсотки та комісії.
Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі                         № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) та в постанові Верховного Суду               від 05 серпня 2020 року у справі № 712/9613/15-ц (провадження № 61-46733св18) де також вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині незарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.
Вищенаведеним також спростовуються аргументи касаційної скарги про помилкове застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц.
Колегія суддів також зазначає, що доводи заявника про необхідність відступу від наведеного правового висновку Верховного Суду не відповідають вимогам щодо аргументованості та об`єктивної необхідності. Заявник не навів належного правового та обґрунтованого мотивування для відступу від вказаного висновку. Зазначені доводи заявника свідчить про особисте помилкове тлумачення ним норм матеріального права.
Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не звернули належної уваги на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 та у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
У постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження                                       № 12-304гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі                                        № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказала, що Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмет позову та встановлені фактичні обставини.
Крім того, підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника визначив пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права за обставин, коли відповідач допустив неправомірні дії, які полягають в зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту, що призвело до неправомірних і безпідставних нарахувань та протиправно списував (примусово стягував) їх за рахунок кредитних коштів ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми права вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права за обставин коли відповідач допустив неправомірні дії, які полягають в зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту, що призвело до неправомірних і безпідставних нарахувань та протиправно списував (примусово стягував) їх за рахунок кредитних коштів.
Зазначені доводи заявника відхиляються касаційним судом з огляду на те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені за результатами оцінки у сукупності всіх доказів та обставин справи. Водночас, як свідчить характер доводів заявника, останні фактично зводяться до незгоди із наданою судом оцінкою обставин справи та вказують на переоцінку доказів у справі, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, нема.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 серпня 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров