ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" квітня 2023 р.           Справа№ 910/1338/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Суліма  В.В. 
          Коротун О.М. 
 
секретар судового засідання: Шевченко Н.А.
за участю представників сторін: 
від позивача: Хасін І.Б.
від відповідача 1: не з`явився
від відповідача 2: Логвиненко О.С.
від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу     ОСОБА_1          
на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 (повний текст рішення складено 20.05.2022)
у справі №910/1338/21 (суддя Смирнова Ю.М.)
за позовом  ОСОБА_1          
до 1. ОСОБА_2          
    2. ОСОБА_3 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "ТДМК"
про переведення прав покупця частки, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог  

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про переведення прав покупця частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК».
Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_2 (власником 80% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК»), як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем,  було укладено договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК», вартістю 9440,00 грн, чим позбавлено позивача, як власника 20% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК», переважного права на придбання частки іншого учасника товариства. У зв`язку з цим, позивач просить перевести з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 права покупця частки в розмірі 80% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК», відчуженої ОСОБА_2 , визнавши ОСОБА_1 учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» з часткою у розмірі 100% статутного капіталу.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «ТДМК» .

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у задоволенні позових вимог ОСОБА_1    про переведення прав покупця частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд вказав, що позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.  76,  77 Господарського процесуального кодексу України  не доведено, що частка у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» була відчужена відповідачем-1 на користь відповідача-2 саме за відплатним договором (договором купівлі-продажу). Як наслідок, не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про порушення його переважного права на придбання частки у статутному капіталі товариства як обов`язкової умови для набуття права вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1    звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. 
Апелянт вказує, що суд, прийнявши позов з таким предметом спору, як переведення на позивача прав та обов`язків покупця частки в ТОВ «ТДМК», до розгляду, зобов`язаний винесити ухвалу , якою визначити позивачу розмір суми, яка підлягає внесенню на депозит суду. Проте, суд першої інстанції такої ухвали не виніс протягом розгляду справи та не обґрунтував у рішенні, чому він цього не зробив.
Також апелянт зазначає, що навіть якщо договір називається договором дарування і містить  положення про безоплатну передачу частки, це не є підставою для висновку суду про те, що цей  договір не є удаваним, адже практика укладення удаваних договорів дарування, спрямованих на ухилення від обов`язку дотримуватися переважного права інших учасників  є широко поширеною і суд має встановлювати, чому саме цей власник частки - раптом вирішив її подарувати саме цій сторонній особі. Посилання суду в цому аспекті, що позивачем не надано доказів розрахунку за частку, апелянт вважає безпідставними, адже сторонами договору були дві фізичні особи, які розраховувались між собою у готівковій формі, та будь-яких документальних доказів такого розрахунку у позивача бути не може.
Скаржник також стверджує, що отримана позивачем з реєстраційної справи засвідчена реєстратором копія нотаріально посвідченого акту приймання-передачі частки є належним, допустимим та достовірним доказом, вірогідність якого однозначно переважає вірогідність наданої відповідачем ксерокопії не посвідченого договору купівлі-продажу, який він вважає договором дарування, оскільки представник ОСОБА_2 , яка підписала договір, є пов`язаною особою з ОСОБА_3 , вони діяли за спільною домовленістю, відтак, могли підписати договір від 07.05.2018 в одній редакції, а потім необмежену кількість разів перепідписати його в іншій редакції.
Зазначає, що суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що договір містить ознаки підроблення, та призначив судову експертизу, проте, апеляційний суд скасував цю ухвалу, як передчасну, хоча сам факт апеляційного оскарження ухвали про призначення експертизи, на думку апелянта, є зайвим підтвердженням підроблення договору, адже відповідач, мав би бути навпаки зацікавлений у підтвердженні автентичності договору, витратив час та кошти на те, аби цього не допустити.
          Крім того, апелянт звертає увагу, що з наданої відповідачем копії договору купівлі-продажу вбачається, що він не тільки називається «договір купівлі-продажу частки», але й за текстом сторони називаються «продавець» та «покупець», вони саме так підписалися та засвідчили всі сторінки договору, отже сторони мали на меті укладення саме договору купівлі-продажу. При цьому, сторони в п. 6.9. зазначили, що «цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології». Таким чином, на думку апелянта та обставина, що сторони послалися на ст.ст. 717-728 ЦК України, не спростовує висновок про те, що сторони мали на меті договір купівлі-продажу, а лише може свідчить про удаваний характер цього договору.
      Апелянт також зауважує, що договір, копію якого надано відповідачем, підписано не власником частки - ОСОБА_2 , а його представником - юристом Пушиною Н.Л., яка діє на підставі довіреності від 30.04.2020. Як вбачається з цієї довіреності, нею передбачене право повіреного представляти інтереси довірителя перед органами, підприємства організаціями та установами з питань, пов`язаних з розпорядженням належною довірителю часткою, а саме: подавати та отримувати заяви, виписки, витяги, довідки, тобто повіреному надано повноваження з представництва під час реєстрації технічних процедур. Також повіреному надано право укладати правочини розпорядження часткою, проте, додатково конкретизовано, що йдеться про договори купівлі-продажу частки, натомість, про договори дарування не згадано. Так, довіреність не передбачає права безоплатно відчужувати частку, що, на думку апелянта, свідчить про те, що покупець, діючи за зловмисною домовленістю з представником продавця - уклали договір купівлі-продажу частки, за довіреністю, проте, в самому договорі не зазначили про оплату, аби отримати штучну можливість називати цей договір договором дарування та тим самим штучно обійти переважне право іншого учасника на придбання частки.
         Скаржник звертає увагу суду на те,  що відповідно до ч.4 ст. 720 ЦК України, договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним. Як вбачається з довіреності від 30.04.2020, наявної в матеріалах справи, в ній не зазначено, ані право повіреного укладати договір дарування, ані імені обдарованого.  В той же час, в судовому засіданні було озвучено, що сторони цього договору купівлі-продажу мали на меті укласти саме договір дарування та уклали договір дарування, який ОСОБА_4 , як представник ОСОБА_2 , укладати не мала права, оскільки в довіреності не було зазначено імені обдаровуваного. Проте, судом  першої інстанції проігноровано у оскаржуваному рішенні ці обставини та не надано жодної правової оцінки ані нікчемності доручення, ані доводам позивача про необхідність застосування приписів ч.4 ст. 720 Цк України.
          Крім того, апелянт вказує, що переоформивши на себе частку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 провів збори учасників без повідомлення іншого учасника - ОСОБА_1 , та сам себе призначив директором ТОВ «ТДМК». Після чого, він підписав від імені ТОВ «ТДМК» позовну заяву, копія якої є в матеріалах справи, в якій детально обґрунтував наявність у ТОВ «ТДМК» активу вартістю понад 2 млрд гривень. В той же час, як вбачається з копії договору купівлі-продажу, що містить ознаки договору дарування, в ньому сторони підтвердили відсутність у ТОВ «ТДМК» пасивів чи невиконаних зобов`язань.
          Таким чином, апелянт, підсумовуючи свої доводи, зазначає, що суд першої інстанції залишив всі зазначені доводи поза увагою та ухвалив рішення, яке ґрунтується на одній позиції, що, якщо є договір, в якому зазначено про безоплатну передачу частки, значить була безоплатна передача частки, навіть незважаючи на те, що представник продавця за цим договором не мала права укладати договір дарування частки.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, представник відповідача-2 у своєму відзиві, наданому до суду 08.07.2022, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. 
Крім того, представник відповідача-2 вказує, що наявні у справі докази про те, що перехід права власності на частку  у статуному капіталі ТОВ «ТДМК» від однієї особи до іншої відбувся на підставі договору від 07.05.2020, який за своєю правовою природою є договором дарування, а не купівлі-продажу. В свою чергу, доводи позивача про те, що відчудження частки відбулося на підставі договору купівлі-продажу, належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 76,77 ГПК України не підтверджені. А зазначення сторонами у назві договору від 07.05.2020 його як договору купівлі-продажу, не спростовує того, що останній є саме договором дарування, адже про це свідчать умови договору.
Також зазначає, що складений між відповідачами акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ТДМК» від 07.05.2020 не спростовує того, що відповідач-1 подарував, а відповідач 2 прийняв подарунок за договором від 07.05.2020 безоплатно.
Представник відповідача-2 також зауважує, що апелянт майже повністю дублює відповідь на відзив, а не зазначає в чому ж полягає неправильність та незаконність рішення суду першої інстанції. Всім цим доводам було надано оцінку судом першої інстанції.
Стосовно п. 5 та п.6 доводів апеляційної скарги, представник відповідача-1 зазначає, що в довіреності зазначено, що ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_4 представляти інтереси довірителя з усіх питань, пов`язаних з розпорядженням належної йому частки статутного капіталу (корпоративних прав) ТОВ «ТДМК» з усіма правами, обов`язками та повноваженнями, наданами довірителю як учаснику товариства в тому числі укладати всі дозволені чинним законодавством договори щодо розпорядження належної ОСОБА_2 частки статутного капіталу (корпоративних прав), вчиняти правочини і т.д.
Представник відповідача-2 звертає увагу, що карантинні обмеження весни 2020 року не можуть бути причиною сумніву в незаконності нотаріально посвідченого правочину. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2022  справу №910/1338/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М, Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/1338/21 до Північного апеляційного господарського суду.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2022, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. у відпустці, для розгляду справи №910/1338/21 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г.,  суддів  Гаврилюк О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі № 910/1338/21 та розгляд апеляційної скарги призначено до розгляду на 29.08.2022.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2022, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відпустці, для розгляду справи №910/1338/21 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г.,  суддів  Коротун О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 прийнято справу до провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В. та відкладено розгляд апеляційної скарги на 12.09.2022.
Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022, від 17.10.2022, від 05.12.2022, від 30.01.2023, від 06.03.2023, від 03.04.2023 розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі № 910/1338/21 відкладався через не`явку відповідача -1  та неможливість його належним чином повідомити.

Явка представників сторін

  Відповідач-1, ОСОБА_2 та третя особа у судове засідання, призначене на 27.04.2023, не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Вказаний факт належного повідомлення підтверджується конвертами №0411637262645 від 10.04.2023 та №0411637262653 від 10.04.2023, що повернуті Північному апеляційному господарському суді з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Конверти надіслані на адреси: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно. 
Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно з ч.ч.2, 3, 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, і яка повернута підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат належним чином повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17).
Оскільки, судом надсилались ухвали суду на адреси відповідача -1, що зазначені у матеріалах реєстраційній справі ТОВ «ТДМК», а саме у нотарільно засвідчених копіях довіреності та акту приймання - передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ТДМК», відтак, відповідач-1 вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. 
Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка відповідача - 1 обов`язковою в судове засідання не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність клопотання про відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглядати дану справу за наявними документами без участі відповідача -1 та третьої особи, оскільки вважає, що сторонам було надано всі процесуальні можливості для реалізації наданих процесуальним законом прав.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції 27.04.2023 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.          
Представник відповідача-2 у судовому засіданні апеляційної інстанції 27.04.2023 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з підстав, викладених у позові, просив залишити її  без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

24.01.2001 проведено державну реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» як юридичної особи (ідентифікаційний код юридичної особи 31283316).
Відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на 01.05.2020 учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» були:
- ОСОБА_1 із розміром внеску до статутного фонду 2360,00 грн (що становить 20 % частки у статутному капіталі);
- ОСОБА_2 із розміром внеску до статутного фонду 9440,00 грн (що становить 20 % частки у статутному капіталі).
08.05.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасимчуком Володимиром Вікторовичем проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, а саме зміну складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК».
Так, відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на момент розгляду справи учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК», окрім позивача, є ОСОБА_3 із часткою у статутному капіталі товариства 80%.
Звертаючись з позовною заявою позивач зазначає, що йому випадково стало відомо про те, що 09.05.2020 між ОСОБА_2 , якому належало 80% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК», вартістю 9440,00    грн. Проте, як зазначає позивач, він не підписував жодних протоколів зборів учасників товариства щодо продажу частки ОСОБА_2 , не відмовлявся від свого переважного права на купівлю частки у статутному капіталі товариства та всупереч вимог  ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»  не отримував від ОСОБА_2 жодних пропозицій на придбання частки.
Відтак, за твердженням позивача, його як власника 20% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК», позбавлено переважного права на придбання частки іншого учасника товариства, у зв`язку з чим, позивач вказує на наявність підстав для переведення з ОСОБА_3  на ОСОБА_1 права покупця частки в розмірі 80% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» (ідентифікаційний код 31283316), відчуженої ОСОБА_2 , визнавши ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» (ідентифікаційний код 31283316) з часткою у розмірі 100% статутного капіталу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Згідно із  ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд    дійшов наступних висновків.
Відповідно до  статті 55 Конституції України  права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 15 Цивільного кодексу України  передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог  ст. 86 ГПК України  необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас 17.10.2019 набув чинності  Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до  ГПК України  та змінено назву  ст. 79 ГПК України  з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до  ст. 79 ГПК України  наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами  ГПК України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у цій справі є вимоги про визнання договору безоплатного відчуження частки (корпоративних прав) від 07.05.2020 договором купівлі-продажу, про переведення, як наслідок, на на ОСОБА_1 прав та обов`язків покупця частки     ОСОБА_3 у розмірі 80 % від загального розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК», що складає 9  440,00 грн, та визначення за   ОСОБА_1 100 % розміру частки у статутному капіталі    ТОВ «ТДМК».
Вказані вимоги обґрунтовані позивачем удаваністю спірного договору, дійсне укладення між відповідачами договору купівлі-продажу, наслідком чого має стати переведення на ОСОБА_1 прав та обов`язків покупця частки    ТОВ «ТДМК» у розмірі 80 % від загального розміру статутного капіталу, із визначенням за позивачем частки у статутному капіталі    ТОВ «ТДМК» в загальному розмірі 100 %.
Відповідно до частини 7  статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими  Цивільним кодексом України    з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Частиною першою    статті 626 Цивільного кодексу України    визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Стаття 203 Цивільного кодексу України    встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Частинами 1-3, 5та 6  статті 203 Цивільного кодексу України    встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України  правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно із статтею 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як слідує з умов договору, укладеного 07.05.2020 між відповідачами, відчуження (передача) частки (корпоративних прав) у статутному капіталі ТОВ «ТДМК» носить безоплатний характер.
Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України  за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Натомість, обґрунтовуючи удаваність спірного договору, позивач зазначає, що відповідачі при укладенні такого договору приховали реальний правочин, а саме - договір купівлі-продажу.
Відповідно до  ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.06.2018 у справі №910/19473/17).
Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи "в парі" з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням  Цивільного кодексу України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в    ст. 203  Цивільного кодексу України.
Відтак, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті  202, частини третьої статті  203 Цивільного кодексу України  головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основною обставиною, яка підлягає встановленню судом у даній справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору та з`ясування питання про те, чи не укладено спірний договір з метою приховання іншого договору, зокрема, договору купівлі-продажу.
Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином (висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-1026цс16, у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №707/1541/16-ц, від 06.06.2018 у справі №910/19473/17, від 13.02.2020 у справі № 761/12145/17).
Водночас, для належного обґрунтування удаваності договору безоплатного відчуження, позивач повинен довести, що свідомі дії відповідачів при укладенні спірного договору були спрямовані саме на досягнення платної передачі у власність майна, а не безоплатної, як це передбачено спірним договором (висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі № 911/106/20).
Відтак, з огляду на обставини даної справи, стверджуючи, що спірний договір насправді є договором купівлі-продажу, позивач повинен довести належними засобами доказування, визначеними ст.  ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України:
- факт укладання спірного правочину, який є удаваним;
- спрямованість волі відповідачів на встановлення цивільно-правових відносин купівлі-продажу, а не відносин дарування частки у статутному капіталі товариства;
- виникнення у відповідачів прав та обов`язків покупця та продавця.
Суть спору у даній справі зводиться до наявності або відсутності між сторонами відносин купівлі-продажу частки (корпоративних прав) у статутному капіталі товариства та виникнення або відсутність у відповідачів прав та обов`язків покупця та продавця. Дане питання є визначальним для правильного вирішення спору у даній справі.
Статтею 655 Цивільного кодексу України  передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір дарування, як і договір купівлі-продажу, мають споріднену правову спрямованість - передачу відповідного майна у власність іншої особи. Водночас, основною ознакою договору дарування є передача майна у власність обдарованого саме безоплатно. Натомість, відносини купівлі-продажу передбачають передачу відповідного майна у власність іншої особи на оплатній основі.
Як вбачається з доданої до матеріалів справи копії договору, який датовано 07.05.2020, він має назву «договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТДМК» (надалі - договір).
У преамбулі вказаного договору вказано, що його укладено між громадянином України ОСОБА_2 , який іменується продавцем, та громадянином України ОСОБА_3 , який іменується покупцем.
При цьому, у преамбулі договору вказано, що останній укладено на підставі ст.ст. 717-728 Цивільного кодексу України.
Відповідно до п. 1.1 договору продавець передає покупцю, а останній приймає на умовах, передбачених договором частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» у розмірі 80 % статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК», номінальною вартістю 9440,00 грн.
У п. 2.1 договору вказано, що продавець передає покупцю у власність частку статутного капіталу Товариства розміром 80 % в дар безоплатно, без будь-яких обов`язків покупця вчинити на користь продавця будь-яку дію майнового або немайнового характеру.
Згідно з п. 2.2 договору даний договір є чинним з моменту підписання його сторонами. У покупця виникає право власності на придбану частку у статутному капіталі товариства з дати укладення даного договору.
Відповідно до п. 2.3 договору у зв`язку зі зміною складу учасників Товариства, до Статуту Товариства мають бути внесені відповідні зміни, що підлягають реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Пунктом 2.4 договору передбачено, що з дати укладення даного договору до покупця переходять всі права та обов`язки учасника Товариства, які включають право на участь покупця в управлінні Товариством, право на отримання певної частки прибутку (дивідендів) Товариства та активів у разі ліквідації останнього відповідно до закону, а також інші права, передбачені законом та Статутом Товариства.
За змістом п. 6.1 договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами.
У п. 46 постанови від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо сторони або особа певним чином називають правочин який нею/ними вчиняється, але по суті він відповідає ознакам іншого правочину, мають застосовуватися норми, що регулюють цей останній правочин. Тобто якщо особа укладає правочин щодо відступлення (передачі) частки іншій особі і отримує за це кошти або інше майно чи майнові права, то це звичайний договір купівлі-продажу або міни. Якщо взамін частки особа нічого не отримує - це договір дарування.
Отже, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, а тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2021 у справі № 911/106/20).
За вказаних обставин, з огляду на суть спору, у даній справі позивач має довести існування дійсного наміру ОСОБА_2  передати ОСОБА_3 частку у статутному капіталі ТОВ «ТДМК» саме на оплатній основі, виникнення у   ОСОБА_3 обов`язку зі сплати та вчинення безпосередніх дій по оплаті переданої частки.
Разом із тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи, умовами спірного договору не передбачено набуття відповідачем-1 у власність частки у статутному капіталі за винагороду на користь відповідача-2, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в розумінні ст.  ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України  докази на підтвердження того, що     ОСОБА_3     повинен був сплатити та/або сплатив на користь     ОСОБА_2     грошові кошти чи здійснив будь-яке майнове відшкодування за відчуження (передачу) частки (корпоративних прав) у статутному капіталі    ТОВ «ТДМК».
При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду відносно безпідставності доводів позивача щодо вартості відчуженої частки у статутному капіталі ТОВ «ТДМК», оскільки не підтверджується ні вартість відчуженого активу, ні оплатність спірного договору. Більше того, зазначені доводи та надані позивачем документи не впливають на правову природу спірного правочину та не можуть свідчити про його удаваність.    
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не спростовано належними засобами доказування    послідовні, логічні та взаємоузгоджені доводи відповідачів та третьої особи щодо намірів та мотивів саме безоплатного передання у дар частки (корпоративних прав) у статутному капіталі ТОВ «ТДМК» (в тому числі, доводи щодо однієї і тієї ж особи, яка здійснює вирішальний вплив (контроль) на діяльність відповідачів, третьої особи, відомості щодо чого містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що відсутні будь-які    статутні заборони укладення між відповідачами договору саме безоплатного відчуження частки у статутному капіталі товариства.
Так, відповідно до ч. 2    ст. 53 Закону України «Про господарські товариства»  (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правоідносин),    відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.
Пунктами 6.1-6.3 статуту    ТОВ «ТДМК»    передбачено право учасника здійснити відчуження своїй частки (частини частки) у статуному капіталі Товариства оплатно або безоплатно іншим учасникамТовариства або третім особам у статутному капіталі у порядку, встановленому статутом та чинним законодавством України.
Дослідивши зміст укладеного між відповідачами договору від 07.05.2020, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за своєю правовою природою даний правочин не є договором купівлі-продажу, (оскільки не є взаємним, консенсуальним та відплатним), а є договором дарування (адже засвідчує саме безоплатний перехід (дарування) у власність частки, яка складає 80% у статутному капіталі ТОВ «ТДМК» від відповідача-1 до відповідача-2).
Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку     про те, що обставини, за яких можна дійти до беззаперечного висновку, що оспорюваний договір дарування укладено між відповідачами з метою приховати інший правочин, у даному випадку, договір купівлі-продажу частки у статному капіталі    ТОВ «ТДМК», не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та спростовані встановленими під час розгляду справи обставинами, у зв`язку з чим, вимога позивача у цій частині задоволенню не підлягає.
Щодо наявного у справі акта приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» від 07.05.2020, то у вказаному акті так само відсутні умови про прийняття відповідачем-2 частки від відповідача-1 за плату, що є важливою ознакою для віднесення здійсненої за ним операції до купівлі-продажу.
Отже, складений між відповідачами акт не спростовує того, що відповідач-1 подарував, а відповідач-2 - прийняв подарунок за договором від 07.05.2020 безоплатно.
У апеляційній скарзі позивач стверджує, що посвідчуючи даний акт приймання-передачі, приватний нотаріус переконався у тому, що між його сторонами було укладено саме договір купівлі-продажу частки.
Проте, як зазначено у самому акті, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасичук В.В., посвідчив справжність підпису ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діє на підставі довіреності, виданої від імені ОСОБА_2 , які зроблено в його присутності. Також нотаріус зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підписали документ, встановлено, їх дієздатність та повноваження представника перевірено.
У своїй відповіді, адресованій суду на ухвалу про витребування доказів, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасимчук Володимир Вікторович, також вказав, що при засвідчені підпису на акті приймання-передачі частки у статутному капіталі нотаріус лише підтверджує, що підпис зроблено певною особою та не посвідчує факти, що викладені у документі.
Під час розгляду справи позивач стверджував, що надану відповідачем-2 до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу від 07.05.2020 було виготовлено шляхом заміни 2-го аркушу договору на інший, з метою створення уявлення про те, що між відповідачами було укладено не договір купівлі-продажу, який зачіпає інтереси позивача, а договір дарування. Позивач стверджував, що договір було підроблено.
Враховуючи дані заперечення позивача, задля виявлення ознак підробки документу та встановлення його автентичності, судом було призначено у даній справі судову експертизу,
Проте, Північний апеляційний господарський суд, скасовуючи дану ухвалу, вказав на відсутність підстав вважати, що для з`ясування обставин підписання чи не підписання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТДМК» від 07.05.2020 продавцем необхідні спеціальні знання.
Отже, позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.  76,  77 Господарського процесуального кодексу України  не доведено, що частка у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» була відчужена відповідачем-1 на користь відповідача-2 саме за відплатним договором (договором купівлі-продажу). 
Стосовно позовних вимог позивача про переведення на нього прав та обов`язків покупця частки у статутному капіталі    ТОВ «ТДМК» та визначення загального розміру статутного капіталу ТОВ «ТДМК», колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 3    статті 53 Закону України «Про господарські товариства»    (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правоідносин) визначено, що учасники товариства користуються переважним правом саме купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права.
Аналогічні положення містить статут    ТОВ «ТДМК».
Відповідно до частини 4  статті 362 Цивільного кодексу України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця.
          За вказаних обставин, враховуючи, що доводи скаржника про існування між відповідачами правовідносин купівлі-продажу частки - не знайшли свого підтвердження, з огляду на похідний характер вимог про переведення прав та обов`язків покупця та визначення загального розміру частки у статутному капіталі ТОВ «ТДМК», суд першої інстанції правомірно відмовив в позові і в зазначеній частині.    
Інші доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі та висловлені в судових засіданнях його представниками, не мають доказового значення та не можуть бути предметом дослідження    у даній справі.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує на наступному.
Як зазначалось вище, договір, копію якого надано відповідачем від 07.05.2020, підписано представником власника частки ОСОБА_2 - юристом Пушиною Н.Л., яка діє на підставі  довіреності від 30.04.2020. 
Частинами 2, 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Необхідною умовою здійснення юридичних дій представниками є наділення їх певним обсягом повноважень. Повноваження - це суб`єктивні права представника на здійснення правомірних юридичних дій від імені особи, яку представляють. Повноваження представника встановлюються особою, які представляють, законом, актом органу юридичної особи тощо.
Відповідно до змісту статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Згідно до приписів статті 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 оформлено довіреність, що посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А. 
З тексту довіреності випливає, що Свириденко Олексій Вячеславович (довіритель) уповноважив Пушину Наталію Львівну (повіреного) представляти його інтереси  як засновника (учасника) Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК» з усіх питань пов`язаних з розпорядженням належної йому частки статуного капіталу (корпоративних прав) ТОВ «ТДМК», у відповідних  органах, установах та організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми у державних та недержавних установах та організаціях всіх форм власності, у тому числі, а органах нотаріату, в реєстраційних службах Міністерства юстиції України, Центрах надання адміністравних послуг, інших суб`єктах державної реєстрації, зокрем, але не виключно, з метою отримання виписки, витягу, інформаційної довідки, подання відповідних заяв тощо, перед усіма фізичними та юридичними особами, в усіх установах, підприємствах, організаціях, товариствах незалежно від підпорядкованості та форми власності, як учасника (засновника) Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДМК, з усіма правами, обов`язками та повноваженнями, наданими мені як учаснику ТОВ «ТДМК» установчими документами Товариства та чинним законодавством.
Для чого, уповноваженому представнику надається право:  підписувати та подавати від його  імені заяви, в тому числі заяви про належність йому частки статутного капіталу ТОВ «ТДМК»  на праві особистої приватної власності, заяву про вихід зі складу учасників (засновників); подавати та отримувати необхідні довідки та документи, розписуватися за нього, укладати всі дозволені чинним законодавством договори щодо розпорядження належної йому частки статутного капіталу (корпоративних прав) ТОВ «ТДМК»,  в тому числі але не виключно: договори купівлі-продажу статутного капіталу (корпоративних прав), вчиняти правочини, отримувати грошові кошти чи майнові цінності за укладеними договорами, правочинами, вносити зміни та доповнення, розривати укладені договори, правочини. вносити внески до статутного капіталу Товариства, підписувати акти приймання-передачі часток в статутному капіталі; брати участь у зборах учасників ТОВ «ТДМК», з правом голосу від його імені, вимагати розгляду поставленого питання на зборах учасників: розписуватись від мого імені на документах Товариства, з будь-яких питань діяльності Товариства; тощо.
Вищевказана довіреність була особисто підписана ОСОБА_2 , нотаріусом Пучковою І.А. було встановлено особу ОСОБА_2 , дієздатність перевірено. Доказів того, що вказана довіреність була відкликана чи скасована  матеріали справи не містять.
       Проте, колегія суддів зауважує,  що відповідно  до вимог ч.4 ст. 720 ЦК України, договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.
Відтак, для того, аби представник ОСОБА_2 мав право укласти  договір дарування належної йому частки, в довіреності мало бути обов`язково зазначено ім`я обдаровуваного.
Як вбачається з довіреності від 30.04.2020 наявної в матеріалах справи, в ній не зазначено ані право повіреного укладати договір дарування, ані імені обдаровуваного.
Таким чином, ОСОБА_4 , як представник ОСОБА_2 не мала права укладати договір від 07.05.2020, оскільки в довіреності не було зазначено імені обдаровуваного.
Отже, судом першої інстанції не надано оцінки нікчемності доручення на підставі ч. 4 ст. 720 ЦК України.
Проте, суд апеляційної інстанції з врахуванням ст. 269 ГПК України не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне змінити  мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі №910/1338/21, доповнивши її висновком щодо нікчемності доручення від 30.04.2020 та виклавши її в редакції даної постанови.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення або змінити рішення.
Відповідно  до статті 277  Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За правилами частини 4 статті 277  Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За наведених обставин, мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі №910/1338/21 змінити, доповнивши  її висновком щодо нікчемності доручення від 30.04.2020 та виклавши її в редакції даної постанови.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі №910/1338/21 підлягає задоволенню частково. Резолютивна частина рішення господарського суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а мотивувальна частина рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі  №910/1338/21 підлягає зміні, шляхом викладення її у редакції даної постанови.
            Судові витрати розподіляються відповідно до вимог  статті 129 Господарського процесуального кодексу України.                  
                  Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

                                                    ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі №910/1338/21 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі №910/1338/21, змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.
3. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі №910/1338/21 залишити без змін.
4. Матеріали справи № 910/1338/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст постанови підписано 09.05.2023.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                В.В. Сулім

                                                                                О.М. Коротун