Постанова                            
Іменем України
 
06 червня 2023 року                    
м. Київ
 
справа № 715/2080/18
провадження № 61-18574св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», 
відповідачі: Глибоцька селищна рада Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 серпня 2021 року у складі судді Цуренко В. А. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Владичана А. І., Перепелюк І. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») звернулося до суду з позовом до Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області (далі - Глибоцька селищна рада), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області), про визнання незаконним рішення Глибоцької селищної ради, недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна.
Позовні вимоги мотивовані тим, що під час проведення інвентаризації земель, які перебувають у постійному користуванні державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця»), виявлено, що в адміністративних межах Глибоцької селищної ради земельна ділянка на 299 км + 385 м до 299 км + 456 м площею 0,0542 га, що на момент звернення до суду із позовом перебуває у спільній часткові власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , накладається на земельну ділянку залізниці.
Згідно зі змістом договорів купівлі-продажу спірна земельна ділянка площею 0,1133 га з кадастровим номером 7321055100:01:002:0184 відповідно до витягу з Державного земельного кадастру сформована в єдину земельну ділянку шляхом об`єднання попередньо набутих ОСОБА_1 двох окремих ділянок, а саме: площею 0,0757 га за договором купівлі-продажу від 16 травня 2005 року в Глибоцької селищної ради та частини площею 0,0376 га за договором дарування вiд 03 грудня 2004 року, де дарувальником виступив ОСОБА_3 , який мав у власності земельну ділянку загальною площею 0,0930 га.
Вказана земельна ділянка фактично накладається на смугу відведення залізниці лише в частині, яка безпосередньо продана ОСОБА_1 за рiшенням Глибоцької селищної ради від 14 квітня 2005 року площею 0,0757 га.
Зазначене рішення Глибоцької селищної ради суперечить чинному законодавству, оскільки прийняте з перевищенням повноважень та порушенням норм земельного законодавства. Вказане рішення порушує право АТ «Укрзалізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а договори купівлі-продажу та дарування спірної земельної ділянки суперечать нормам цивільного законодавства, оскільки орган місцевого самоврядування не вправі був відчужувати у приватну власність земельну ділянку із земель залізничного транспорту.
Уточнивши позовні вимогиЮ АТ «Укрзалізниця» просило витребувати від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га за кадастровим номером 7321055100:01:002:0184, що знаходиться по АДРЕСА_1 . 
Короткий зміст судових рішень
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 травня 2020 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із встановлення факту прийняття оскаржуваного рішення із перевищенням повноважень щодо розпорядження землями державної власності та, як наслідок, порушення права та інтересу позивача на користування спірною земельною ділянкою, проте у захисті порушеного права суди відмовили у зв`язку з пропуском позовної давності. Про порушене право позивач довідався або міг довідатися з 27 серпня 2013 року, оскільки у матеріалах справи міститься акт обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради від 27 серпня 2013 року, підписаний двома уповноваженими працівниками ВП «Чернівецька дистанція колії», що є структурним підрозділом позивача. На час складання акта представникам залізниці були відомі розміри смуги відведення залізниці на кожній конкретній ділянці, тобто межі існуючого фактичного права позивача, наявність правовстановлюючих документів на ділянки, що накладалися на смугу відведення, а також їх власників.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року (провадження 
№ 61-9025св20) судові рішення скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності висновків суду першої інстанції, з якими фактично погодився апеляційний суд, про те, що спірна земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці. Відповідачі в касаційному порядку судові рішенні, якими встановлено факт порушення права залізниці, не оскаржували. Разом із тим, вказуючи на пропуск АТ «Укрзалізниця» позовної давності з посиланням на акт обстеження земельних ділянок від 27 серпня 2013 року, суди мали ретельно перевірити та встановити, коли саме позивач довідався або міг довідатися про порушення своїх прав, за захистом яких звернувся до суду. Суди належним чином не перевірили доводів відповідачів про пропуск позивачем позовної давності та доводів АТ «Укрзалізниця» про те, що вказаний строк не пропущений, і дійшли передчасного висновку про пропуск позовної давності із посиланням виключно на акт обстеження земельних ділянок від 27 серпня 2013 року.
04 червня 2021 року від представника позивача - адвоката Левчук І. М. до суду надійшло клопотання про зміну позовних вимог, згідно якого просили суд витребувати від  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача АТ «Укрзалізниця» земельну ділянку, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га за кадастровим номером 7321055100:01:002:0184, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а інші позовні вимоги залишити без розгляду.
Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 червня 2021 року залишено без розгляду позовну заяву АТ «Укрзалізниця» в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної про передачу у власність земельної ділянки площею 0,1133 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.05.2005 року і договору дарування земельної ділянки від 03.12.2004 року площею 0,1133 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га; визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1133 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 від 17.07.2015 року №1275 і скасування державної реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7321055100:01:002:0184, шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 серпня 2021 року у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» до Глибоцької селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідачів: Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про витребування майна - відмовленоповністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позбавлення відповідача права власності на спірну земельну ділянку шляхом її витребування означатиме втручання у право особи на мирне володіння майном за відсутності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності, оскільки таким втручанням буде порушена справедлива рівновага між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав держави в особі юридичної особи, яка є власником земельної ділянки. Оцінюючи пропорційність втручання у право власності відповідачки, суд враховує, що відповідачі набули охоронюване законом право на мирне користування спірною земельною ділянкою у законний спосіб, а саме за належно оформленим нотаріально посвідченими договорами. Більш того, судом встановлено, що спірна земельна ділянка на значній відстані від залізничного полотна (від 40 до 48 м), на ній відсутні будь-які об`єкти інфраструктури залізниці, представниками позивача не наведено обґрунтованих доводів необхідності використання вказаної земельної ділянки в інтересах залізниці. Окрім того, у справі встановлено, що на спірній земельній ділянці знаходиться магазин-бар, який на праві власності належить відповідачу. На підставі викладеного суд вважає, що за обставин цієї справи вимога про позбавлення права власності шляхом витребування земельної ділянки могла б відповідати критерію «пропорційності» лише за умови забезпечення повного відшкодування вартості земельної ділянки та нерухомого майна, яке на ній розташоване. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в ухвалі від 20 травня 2020 року у справі № 488/2807/17 та в постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 369/6400/17.
Проведена позивачем технічна документація виготовлена без надання дозволу органу місцевого самоврядування, не погоджена, не затверджена, рішення органу місцевого самоврядування не містить обов`язкової вказівки про мету інвентаризації, здійсненна з порушення встановлено законодавством терміну, проведена без участі та повідомлення власників і користувачів спірних земельних ділянок, тому суд приходить до висновку, що вказана документація є неналежним доказом у справі.
АТ «Укрзалізниця» дізналась про своє порушене право 27 серпня 2013 року з акта обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, проте до суду з позовом АТ «Укрзалізниця» звернулась лише у вересні 2018 року, тобто з пропуском позовної давності. Проте відповідно до усталеної судової практики, якщо судом під час розгляду справи одночасно встановлено декілька підстав для відмови у задоволенні позовних вимог зокрема, необґрунтованість чи недоведеність позовних вимог і пропуск позивачем строку позовної давності, то суд зобов`язаний відмовити у задоволенні позовних вимог саме у зв`язку з їх необґрунтованістю чи недоведеністю.
Враховуючи викладене, у задоволенні змінених позовних вимог слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року рішення суду першої інстанції змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Стягнено з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 7 200,00 грн на відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги.
Апеляційний суд зазначив, що правовий режим земель залізничного транспорту визначено законом і не може бути змінено в будь-який інший спосіб, аніж визначено законодавством. Наявність чи відсутність у залізниці документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності земель до залізничного транспорту. За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі №918/1373/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц (провадження № 61-23268св18), від 13 січня 2021 року у справі № 715/2402/18 (провадження № 61-8999св20).
Висновок суду про відмову в задоволенні позову з підстав, які зазначені в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, є помилковим, оскільки позивач, звертаючись до суду з таким позовом, просив застосувати неефективний спосіб захисту своїх прав. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні скарги.Такий висновок узгоджується з правою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19.
При застосовуванні положень статті 387 ЦК України необхідно враховувати, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути індивідуально визначена річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Зазначене вище узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі №6-1168цс15, постанов Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №556/1231/18, від 18 жовтня 2020 року у справі 310/2647/17-ц та від 30 вересня 2020 року у справі № 447/880/15-ц.
Позивач просив витребувати від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці, площею 0,0542 га. При цьому загальна площа земельної ділянки, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить 0,1133 га. Суд першої інстанції не врахував, що витребувати можна лише індивідуально визначену річ та відмовив в задоволенні позову з інших мотивів. Враховуючи те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, суд першої інстанції не мав підстав робити висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову. Суд може зробити такий висновок лише у разі звернення позивача до суду зі позовом щодо застосування ефективного способу захисту. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала у пункті 86 постанови від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.
Аргументи учасників справи
У листопаді 2021 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати судові рішення, ухвалити нове piшення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; провести розподіл судових витрат. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року погодився з висновками про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також про наявність факту накладення на смугу відведення залізниці, але повернув справу на новий розгляд, оскільки не погодився з висновками суду в частині пропуску позивачем позовної давності. Всупереч цьому висновку суд першої інстанції в оскарженому рішенні зробив висновок про безпідставність позовних вимог по cyті спору, виходячи з висновків про недоведеність накладення, втручання в мирне володіння. Судом першої інстанції безпідставно зазначено, що на спірній земельній ділянці знаходиться будівля кафе. Відповідно до даних інвентаризації на спірній частині ділянки жодної будівлі не знаходиться, а розміщена тимчасова споруда - навіс. 
Апеляційний суд, змінюючи мотиви відмови у позові, навпаки акцентував своє рішення на неефективності обраного способу захисту. Проте такі висновки є помилковими. В порушення частини першої статті 417 ЦПК України суди не виконали вказівки в постанові Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2021 року у цій справі, на виконання яких позивачем до суду першої інстанції надано докази, які підтверджують, що позовна давність не пропущена. 
Залізниця не є власником земельних ділянок, наданих для потреб організації транспортного сполучення, а є правомірним володільцем та користувачем таких ділянок. Будучи титульним володільцем земельних ділянок, зокрема й тих, що становлять предмет спору, заявник вимагав надати судовий захист такому праву на pівні з власником, а також iз застосуванням таких способів захисту, які законом надано власнику такого майна. Виходячи з обставин цієї справи позивачем обрано належний спосіб захисту, оскільки витребування земельної ділянки є ефективним способом захисту та поновлює титульне володіння позивача спірною земельною ділянкою, що узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах в інших справах. 
У лютому 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Поляк М. В. подала до суду відзив, у якому просила рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Також просить стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді касаційної інстанції, а саме витрати на правову допомогу.
Зазначає, що доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржених постанови апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині, яка не змінена апеляційним судом, які прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути індивідуально визначена річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Відповідно до положень частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Зазначене вище узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15, постанов Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 556/1231/18, від 18 жовтня 2020 року у справі 310/2647/17-ц та від 30 вересня 2020 року у справі № 447/880/15-ц. Позивач просив витребувати від  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га. При цьому загальна площа вказаної земельної ділянки, яка належить на праві спільної часткової власності    ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , становить 0,1133 га.Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про неможливість витребування частки такого нерухомого майна, оскільки витребувати можна лише індивідуально визначену річ. Враховуючи те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, суд першої інстанції не мав підстав робити висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову. Суд може зробити такий висновок лише у разі звернення позивача до суду зі позовом щодо застосування ефективного способу захисту. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала у пункті 86 постанови від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17. 
Крім того вважає, що висновком судової земельно-технічної експертизи та Актом обстеження земельних ділянок фізичних осіб, які розташовані поблизу смуги відведення АТ «Укрзалізниця» на території Глибоцької селищної ради Чернівецької області булиспростовані доводи позивача про те, що земельна ділянка відповідачів частково накладається на смугу відведення залізниці на ділянці від 299 км + 385 м до 299 км+456 м у напрямку Чернівці - Вадул - Сирет, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позову. 
Необхідно надати оцінку пропорційності втручання у право власності відповідачки, зокрема те, що ОСОБА_1 набула охоронюване законом право на мирне користування спірною земельною ділянкою у законний спосіб, а саме за належно оформленим договором купівлі-продажу та за договором дарування. Як вбачається з матеріалів справи на спірній земельній ділянці знаходиться будівля магазину з кафе-баром, яка належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , право приватної власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 ще 07 червня 2005 року. Водночас за результатами розгляду позовних вимог ДТГО «Львівська залізниця» не визначено можливості відшкодування їх вартості, що покладатиме на них надмірний і індивідуальний тягар. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом в ухвалі від 20 травня 2020 року у справі № 488/2807/17 та в постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 369/6400/17, від 23 червня 2020 року у справі №922/989/18.
З метою визначення розміру судових витрат та їх розподілу до відзиву додаються звіт (акт) про надані позивачу послуги, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, та вартість цих послуг, а також копія квитанції до прибуткового касового ордеру.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15, від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/413/15, від 15 липня 2020 року у справі №720/1657/16, від 14 квітня 2021 року у справі № 450/2410/18, від 14 квітня 2021 року у справі № 450/2352/18, від 06 жовтня 2021 року у справі №466/5481/14, від 04 листопада 2020 року у справі № 372/412/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16).
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовної вимоги АТ «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що рішенням Глибоцької селищної ради від 06 лютого 2003 року № 57-4/03 надано згоду ОСОБА_3 на виготовлення проекту відведення земельної ділянки несільськогосподарського призначення у власність шляхом викупу для обслуговування будівлі приватного магазину по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,08 га.
Відповідно до договору дарування від 03 грудня 2004 року, укладеного між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана), дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0376 га з кадастровим номером 7321055100010020014 та цільовим призначенням - для обслуговування магазину, що розташована по АДРЕСА_1 .
Рішенням Глибоцької селищної ради від 17 грудня 2004 року № 252-15/04 надано згоду ОСОБА_1 на збір матеріалів попереднього погодження та виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,757 га у власність шляхом викупу для обслуговування будівель магазину-бару по АДРЕСА_1 .
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 7321055100:01:002:0184 сформована на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 05 лютого 2005 року.
На підставі рішення Глибоцької селищної ради від 14 квітня 2005 року 
№ 34-18/05 між ОСОБА_1 та Глибоцькою селищною радою 16 травня 2005 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0757 га з кадастровим номером 7321055101:01:002:0184, яка розташована по АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2015 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 24/100 частки земельної ділянки площею 0,1133 га з кадастровим номером 7321055100:01:002:0184.
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2015 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 24/100 частки нежилих приміщень будівлі магазину з кафе-баром, що знаходяться по АДРЕСА_1 .
З метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці в межах Глибоцької селищної ради ДТГО «Львівська залізниця» (правонаступник - АТ «Укрзалізниця») на замовлення землевпорядною організацією ПП «Ріга» виготовлено у 2015 році технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці-Вадул-Сирет в адміністративних межах смт Глибока Глибоцької селищної ради.
Згідно з результатами проведеної інвентаризації смуги відведення спірна земельна ділянка на 299 км + 385 м до 299 км + 456 м, що перебуває у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (відображено в технічній документації з інвентаризації: на зведеному інвентаризаційному плані земельної ділянки ст. 327), частково, а саме площею 0,0542 га, накладається на смугу відведення залізниці.
Залізницею як землекористувачем сплачується земельний податок за земельну ділянку.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). 
Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа ним, про витребування цього майна з чужого незаконного володіння.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року у справі № 720/1657/16 (провадження № 61-39694св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «залізниця не є власником земельних ділянок, наданих їй для потреб організації транспортного сполучення, а є правомірним володільцем та користувачем таких ділянок. Будучи титульним володільцем земельних ділянок, зокрема й тих, що становлять предмет спору, заявник вправі вимагати надання судового захисту такому праву на рівні з власником, а також із застосуванням таких способів захисту, які законом надано власнику такого майна».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що:
«метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. 
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника»
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 450/2410/18 (провадження № 61-19036св20), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:
«на думку позивача, спірна земельна ділянка відноситься до земель залізничного транспорту і не могла надаватися ОСОБА_2 у приватну власність. […] належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав. По суті, саме про заявлення таких вимог (витребування земельної ділянки, повернення земельної ділянки) у майбутньому зазначає АТ «Українська залізниця» в касаційній скарзі, що переконує Верховний Суд у тому, що обраний у цій справі позивачем спосіб судового захисту є неефективним».
Аналогічні висновки, що ефективним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, зроблені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі №450/2352/18 (провадження № 61-18939св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 466/5481/14 (провадження № 61-1740св20), за встановлених обставин та/або підстав позову про повне накладення спірних земельних ділянок на землі для забезпечення функціонування залізничного транспорту.
У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, позивач просив витребувати від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці, площею 0,0542 га, а загальна площа земельної ділянки, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить 0,1133 га.
Апеляційний суд зробив висновок, що при застосовуванні положень статті 387 ЦК України необхідно враховувати, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним, тому витребувати можна лише індивідуально визначене майно, а не його частину. При цьому апеляційний суд врахував аналогічні висновки, викладені у  постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 556/1231/18, від 18 жовтня 2020 року у справі 310/2647/17-ц та від 30 вересня 2020 року у справі №447/880/15-ц.
За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про витребування частини земельної ділянки, постанова якого не суперечить висновкам Верховного Суду, на які посилається АТ «Укрзалізниця».
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо невиконання судами вказівок Верховного Суду щодо застосування позовної давності, наведених у постанові від 07 квітня 2021 року у цій справі, оскільки після направлення справи на новий розгляд АТ «Укрзалізниця» змінило предмет позову, у зв`язку з чим ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 червня 2021 року залишено без розгляду позов в частині вимог про визнання незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради про передачу у власність земельної ділянки, визнання недійсними договорів земельної ділянки і скасування державної реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7321055100:01:002:0184, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га. А вимога про витребування частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0542 га, є неефективною, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановіВеликої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову апеляційного суду в оскарженій частині ? без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
У відзиві на касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» представник ОСОБА_1 - адвокат Поляк М. В. просила рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, а також стягнути судові витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді касаційної інстанції. Представництво у суді адвокат Поляк М. В. здійснювала на підставі договору про надання правової допомоги №206/19 від 21 жовтня 2019 року з АО «Поляк і партнери». Сторони погодили, що розмір винагороди за послуги, які надаються АО «Поляк і партнери», визначається в межах 40 відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня поточного року, за годину роботи особи, яка надавала правову допомогу. На підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу представником відповідача надано докази направлення копії відзиву іншим учасникам справи, звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи (ознайомлення з касаційною скаргою та подання відзиву на касаційну скаргу - 3 год) та квитанцію до прибуткового касового ордера від 04 лютого 2022 року АО «Поляк і партнери», всього на суму 7 800 грн.
Оскільки Верховний Суд залишає касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» без задоволення, зазначені судові витрати ОСОБА_1 документально підтверджені та враховуючи відсутність у справі заперечень щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на оплату правничої допомоги, ці витрати належить стягнути з позивача.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 серпня 2021 року в незміненій частині та постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 7 800,00 грн судових витрат на правничу допомогу,понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                            Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
В. І. Крат