ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 червня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 915/61/22	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Ярош А.І.,
Суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання - Кияшко Р.О.
за участю представників:          
від Миколаївської міської ради: не з`явився
від Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП": не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі
апеляційну скаргу  Миколаївської міської ради
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2023 про закриття провадження, суддя в І інстанції Ткаченко О.В., м. Миколаїв
у справі №915/61/22
за позовом: Миколаївської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" 
про стягнення 65 350,65 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року Миколаївська міська рада звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП", в якій просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" на користь Миколаївської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 65350,65 грн за користування з 01.03.2016 до 01.03.2019 земельною ділянкою площею 594 кв.м для обслуговування нерухомого майна по вул. Привільній, 39/1 у м. Миколаєві.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2023 у справі №915/61/22 закрито провадження за позовом Миколаївської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" на користь Миколаївської міської ради заборгованості з орендної плати в сумі 65 350,65 грн за користування з 01.03.2016 до 01.03.2019 земельною ділянкою площею 594 кв.м для обслуговування нерухомого майна по вул. Привільній, 39/1 у                        м. Миколаєві.
Ухвала мотивована тим, що господарським судом у справі №915/2091/19 про стягнення з ТОВ "КИП" коштів в сумі 65 350,65 грн за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів за період з 01.03.2016 до 01.03.2019 вже розглянуто спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, 24.04.2023 Миколаївська міська рада звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2023 у справі №915/61/22 скасувати та направити дану справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Зокрема, скаржник зазначає, що Рішенням господарського суду Миколаївської області від 04.03.2020 по справі №915/2091/19 позовні вимоги Миколаївської міської ради задоволено у повному обсязі, в подальшому зазначене рішення скасоване постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.07.2020, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено, причому судом апеляційної інстанції по справі №915/2091/19 відмовлено міській раді у задоволенні позовних вимог у зв?язку з тим, що позивач в обгрунтування своїх вимог посилався не на ті норми, які фактично регулюють спірні правовідносини. 
Враховуючи викладене, у 2022 році Миколаївською міською радою було подано до господарського суду Миколаївської області позовну заяву до товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 65 350,65 грн. за користування з 01.03.2016 до 01.03.2019 земельною ділянкою за адресою: м. Миколаїв, вул. Привільна, 39/1. 
Підставою подання позовної заяви Миколаївської міської ради у справі №915/61/22 є те, що у період з 01.03.2016 до 01.03.2019 товариством з обмеженою відповідальністю «КИП» не сплачено кошти у вигляді орендної плати за договором оренди землі в силу статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, статті 7 Закону України «Про оренду землі». Предметом позову по справі №915/2091/19 було стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» на користь Миколаївської міської ради коштів в сумі 65 350,65 грн. за безоплатне користування земельною ділянкою, а по справі №915/61/22 - стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 65 350,65 грн.
На думку скаржника, позовна заява у справі №915/61/22 та позовна заява у справі №915/2091/19 подані позивачем з різних підстав, у т.ч. правових, позови мають відмінний предмет спору.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що у справах №915/2091/19 та №915/61/22 склад сторін, предмет та підстави є ідентичними, при цьому не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2023 у справі №915/61/22 та призначено дану справу до розгляду на 06.06.2023 об 11:30. 
В судове засіданні 06.06.2023 представники учасників справи не з`явились, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи, при цьому Товариство з обмеженою відповідальністю «КИП» у відзиві на апеляційну скаргу просило розглянути дану справу за його відсутності. 
Відповідно до положень п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст.  120, ст.  202, ст.  270, ч. 2 ст.  273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне  розглянути справу за відсутності представників сторін, за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2022 року Миколаївська міська рада звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП", в якій просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" на користь Миколаївської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 65 350,65 грн за користування з 01.03.2016 до 01.03.2019 земельною ділянкою площею 594 кв.м для обслуговування нерухомого майна по вул. Привільній, 39/1 у м. Миколаєві на підставі ст.120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 7 Закону України «Про оренду землі».
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2023 у справі №915/61/22 закрито провадження за позовом Миколаївської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" на користь Миколаївської міської ради заборгованості з орендної плати в сумі 65 350,65 грн за користування з 01.03.2016 до 01.03.2019 земельною ділянкою площею 594 кв.м для обслуговування нерухомого майна по вул. Привільній, 39/1 у                        м. Миколаєві на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Ухвала мотивована тим, що господарським судом у справі №915/2091/19 про стягнення з ТОВ "КИП" коштів в сумі 65 350,65 грн за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів за період з 01.03.2016 до 01.03.2019 вже розглянуто спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України).
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, 24.04.2023 Миколаївська міська рада звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2023 у справі №915/61/22 скасувати та направити дану справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Зокрема, скаржник зазначає, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 04.03.2020 по справі №915/2091/19 позовні вимоги Миколаївської міської ради задоволено у повному обсязі, в подальшому зазначене рішення скасоване постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.07.2020, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено, причому судом апеляційної інстанції по справі №915/2091/19 відмовлено міській раді у задоволенні позовних вимог у зв?язку з тим, що позивач в обгрунтування своїх вимог посилався не на ті норми, які фактично регулюють спірні правовідносини. 
Враховуючи викладене, у  січні 2022 році Миколаївською міською радою було подано до Господарського суду Миколаївської області позовну заяву до товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 65 350,65 грн. за користування з 01.03.2016 до 01.03.2019 земельною ділянкою за адресою: м. Миколаїв, вул. Привільна, 39/1. 
Підставою подання позовної заяви Миколаївської міської ради у справі №915/61/22 є те, що у період з 01.03.2016 до 01.03.2019 товариством з обмеженою відповідальністю «КИП» не сплачено кошти у вигляді орендної плати за договором оренди землі в силу статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, статті 7 Закону України «Про оренду землі». 
Предметом позову по справі №915/2091/19 було стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КИП» на користь Миколаївської міської ради коштів в сумі 65 350,65 грн. за безоплатне користування земельною ділянкою на підставі ст. 1212 ЦК України, а предметом позову по справі №915/61/22 є стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 65 350,65 грн. на підставі ст. 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, статті 7 Закону України «Про оренду землі».
На думку скаржника, позовна заява у справі №915/61/22 та позовна заява у справі №915/2091/19 подані позивачем з різних підстав, у т.ч. правових.
Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 1, 2, 4, 5, 8, 10, 11 частини третьої статті 2 ГПК України).
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (пункт 2 частини 1 статті 175 ГПК України).
Зі змісту вказаних норм права можна зробити висновок, що однією з цілей цих норм законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.
Отже, передумовою для застосування положень пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України є наявність одночасно трьох однакових складових - рішення у справі, що набрало законної сили, (1) повинно бути ухвалене щодо тих самих сторін, (2) про той самий предмет і (3) з тих самих підстав.
Згідно із частиною першою статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
З наведених норм права вбачається, що позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставини, якими він обґрунтовує ці вимоги, а також правові підстави позову.
Суд вирішує спір у межах заявлених позивачем вимог, а саме, виходячи зі змісту заявлених вимог та обставин, якими їх обґрунтовує позивач; при цьому, користуючись принципом «суд знає закони», при вирішенні спору суд може застосувати до спірних правовідносин інші норми права, ніж ті, які зазначив позивач як правову підставу позову.
Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.
Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Така правова позиція є сталою, послідовною та висловлена у низці постанов Суду (від 26.02.2022 у справі №906/785/21, від 14.12.2022 у справі №910/16463/21, від 02.03.2023 №925/1662/21)
Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Така ж правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі №925/1473/15, Верховним Судом у постановах від 15.10.2020 у справі №922/2575/19 та від 14.01.2021 у справі №910/6567/20.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що у справі №915/2091/19 за позовом Миколаївської міської ради до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" про стягнення коштів за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів за період з 01.03.2016 до 01.03.2019 в сумі 65 350,65 грн вже розглянуто спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком з огляду на таке.
Так, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, Господарським судом Миколаївської області розглядалась справа №915/2091/19 за позовом Миколаївської міської ради до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" про стягнення коштів за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів за період з 01.03.2016 до 01.03.2019 в сумі 65 350,65 грн.
Предметом позову у справі №915/2091/19 була вимога Миколаївської міської ради про стягнення з власника нерухомого майна ТОВ «КИП» безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою для обслуговування нерухомого майна у період з 01.03.2016 до 01.03.2019 у зв`язку з відсутністю оформленого та зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вулиця Привільна, 39/1,.
Підставою подання позовної заяви у справі №915/2091/19 було те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "КИП" без достатньої правової підстави за рахунок Миколаївської міської ради зберегло у себе кошти, які мало заплатити за користування земельною ділянкою та зобов`язано повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 04.03.2020р. по справі №915/2091/19 (суддя Ткаченко О.В.) позовні вимоги Миколаївської міської ради задоволені у повному обсязі.
Задовольняючи позов Миколаївської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди, але, у матеріалах справи відсутні та відповідачем не надані докази на підтвердження належним чином оформленого та зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вулиця Привільна, 39/1, у зв`язку з чим, до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення гл. 83 Цивільного кодексу України про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати  за фактичне користування без належних на те правових підстав спірною земельною ділянкою. Тому, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем в якості підстав задоволення позову положення ст. 1212 Цивільного кодексу України є правомірними.
Втім, Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.03.2020р. у справі №915/2091/19 задоволено; рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.03.2020 року у справі №915/2091/19 скасовано; у задоволенні позовних вимог Миколаївської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" про стягнення коштів за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів в сумі 65 350,65 грн. відмовлено.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ТОВ "КИП" фактично стало стороною Договору оренди землі від 17.03.2009р. №6421, за яким у відповідача виник обов`язок зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, при цьому у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України ст.1212 ЦК України.
З огляду на встановлені у визначений позивачем період обставини чинності договору оренди землі, права та обов`язки орендаря за яким перейшли до відповідача, тобто, наявності між сторонами зобов`язальних (договірних) правовідносин, судова колегія дійшла висновку про неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом звернення до суду з позовом про стягнення на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України грошових коштів як безпідставно збережених орендних платежів.
Окремо, апеляційний суд зазначив, що з`ясувавши, що сторона в обґрунтування своїх вимог послалась не на ті норми, які фактично, на думку суду, регулюють спірні правовідносини, останній не повинен самостійно здійснювати їх правову кваліфікацію, оскільки самостійне застосування в даному випадку інших правових норм призведе до зміни  предмету та підстави позову, які визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем (стаття 46 Господарського процесуального кодексу України), тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.12.2018 у справі №902/1592/15).
Тому, враховуючи вищевикладені висновки та обставини справи, з огляду на неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом звернення до суду з позовом про стягнення на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України грошових коштів, апеляційний господарський суд зазначив про безпідставність заявлених позовних вимог Миколаївської міської ради, які були задоволені місцевим господарським судом у справі №915/2091/19, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Миколаївська міська рада звернулась з відповідною позовною заявою з урахуванням вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції, якою просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" на користь Миколаївської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 65350,65 грн за користування з 01.03.2016 до 01.03.2019 земельною ділянкою площею 594 кв.м для обслуговування нерухомого майна по вул. Привільній, 39/1 у м. Миколаєві.
Підставою подання вказаної позовної заяви у справі №915/61/22, яка наразі розглядається, є те, що у період з 01.03.2016 до 01.03.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "КИП" не сплачено кошти у вигляді орендної плати за договором оренди землі від 17.03.2009р. №6421землі в силу ст.120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 7 Закону України «Про оренду землі».
Предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості саме з орендної плати в сумі 65350,65 грн. на підставі договірних відносин.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що з аналізу предмету та підстав позову у справі №915/2091/19 вбачається, що у вказаній справі позивач звертався до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" про стягнення з останнього на користь Миколаївської міської ради коштів в сумі 65350,65 грн за безоплатне користування земельною ділянкою на підставі ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, а у справі №915/61/22 Миколаївська міська рада звернулась до суду про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" на користь Миколаївської міської ради коштів в сумі 65350,65 грн заборгованості з орендної плати за договором оренди в силу ст.120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 7 Закону України «Про оренду землі».
Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що позовна заява у справі №915/61/22 та позовна заява у справі №915/2091/19 подані Миколаївською міською радою з різних підстав, у тому числі правових.
Судова колегія зауважує, що з приводу подібності правовідносин звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).
При цьому Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.
Слід зауважити, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
Тому твердження Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП", що аргументи апеляційної скарги не відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та від 15.10.2020 у справі №922/2575/19,  визнається судовою колегією безпідставним, оскільки встановлені судом фактичні обставини щодо подання позовів (їх підстав), що формують зміст правовідносин, у цій справі та у справах, на які посилається відповідач, є різними.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про закриття провадження у даній справі про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КИП" на користь Миколаївської міської ради заборгованості з орендної плати в сумі 65350,65 грн за користування з 01.03.2016 до 01.03.2019 земельною ділянкою площею 594 кв.м для обслуговування нерухомого майна по вул. Привільній, 39/1 у м. Миколаєві, оскільки справи №915/61/22 та №915/2091/19 не є ідентичними.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Частиною 3 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
З огляду на зазначені вище встановлені апеляційним судом обставини, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційну скаргу Миколаївської міської ради слід задовольнити, ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2023 у справі №915/61/22 скасувати, матеріали справи направити до Господарського суду Миколаївської області для продовження розгляду.
Оскільки суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (ч. 14 ст. 129 ГПК), а понесені судові витрати підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті судом першої інстанції.
Керуючись статтями  267-271, 273, 275, п. 4 ч. 1 ст. 280, 281-285, Господарського процесуального кодексу України, судова колегія
П О С Т А Н О В И Л А:
          Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 12.04.2023 у справі №915/61/22 скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287, 288 ГПК України.
          Повний текст постанови складено 08.06.2023.

                          Головуючий суддя                                                              А.І. Ярош

                     Судді                                                                                  Г.І. Діброва

                                                                                                              Н.М. Принцевська