Справа № 341/1907/20 
Провадження № 22-ц/4808/19/23 
Головуючий у 1 інстанції МЕРГЕЛЬ М. Р. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 березня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів     Василишин Л.В., Фединяка В.Д.
секретаря                                          Мельник О.В.,
з участю     представника особи, яка подала апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , адвоката Шемрая С.Б., представника правонаступника особи, яка подала апеляційну скаргу, Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», адвоката Матвійчука М.З.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом АТ "Альфа-Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційними скаргами АТ "Альфа-Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», та ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Мергелем М.Р. 21 грудня 2021 року у м. Галич Івано-Франківської області,    
                                                      в с т а н о в и в :
У жовтні 2020 року АТ "Альфа-Банк" подано позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтовано тим, що 17.12.2012 року між ПАТ "Альфа-Банк" та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого на користь позивача відступлено право вимоги до кредитних договорів, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами.
10.05.2007 року  ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №344, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в сумі 39 600,00 доларів США. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. 
ОСОБА_1 23 вересня 2020 року виконав рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06.11.2014 року, яким з нього на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором №144 від 10 травня 2007 року у загальному розмірі 332 957,22 грн, з яких: 314 200 грн - тіло кредиту; 18 327,99 грн – відсотки, 429,23 грн – пеня. Заявлені до стягнення у справі кошти нараховані на підставі ст.625 ЦК України на вказану заборгованість за кредитним договором.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, банк просив стягнути з відповідача на користь банку 590 343,34 грн, з яких: заборгованість зі сплати 12% річних, нарахованої на підставі ч.2 ст.625 ЦК України на суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 236 975,84 грн; заборгованість зі сплати 3% річних, нарахованої на підставі ч.2 ст.625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками та пенею у розмірі 3069,50 грн;  заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахованої на підставі ч.2 ст.625 ЦК України на суму боргу відповідно до рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06.11.2014 року у розмірі 350 298 грн (а.с.1-5, 71-74, том 1).
Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 279291,03 грн, у тому числі:
- заборгованість зі сплати 12 % річних, нарахованої на підставі п. 6.5 кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту за період з серпня 2013 року до вересня 2020 року, у розмірі 236975,84 грн;
- заборгованість зі сплати 3 % річних за період з грудня 2017 року до вересня 2020 року, нарахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками та пенею, у розмірі 649,05 грн;
- заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахованої за період грудня 2017 року до вересня 2020 року на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості відповідно до рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року, у розмірі 41666,14 грн.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 4189,37 грн.
В іншій частині позову відмовлено (а.с.168-171, том 1).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду правовим висновкам та практиці Верховного Суду. 
Зазначає, що як вбачається із описової та мотивувальної частини рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06.11.2014 року, яке набрало законної сили 27.07.2017 року після перегляду в апеляційному порядку, АТ «Альфа-Банк» реалізував передбачене п.5.3.2 кредитного договору №344 від 10.05.2007 року право вимагати від позичальника сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань понад 10 днів. 21.09.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким О.В, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням зазначеного рішення суду. Таким чином, заборгованість за кредитним договором боржником сплачено в повному обсязі, а відтак зобо`язання виконані в повному обсязі.
На думку апелянта, в даному випадку має місце сукупність юридичних фактів, з якими пов`язана зміна та припинення прав та обо`язків сторін.
Вказує, що приймаючи рішення в частині стягнення заборгованості зі сплати 12% річних, нарахованої на підставі п.6.5 кредитного договору та згідно ч.2 ст.625 ЦК України (в той час, як зазначений пункт договору не містить посилання на ст. 625 ЦК України), на суму боргу за тілом кредиту за період з серпня 2013 року по вересень 2020 року, у розмірі 236 975,84 грн, суд першої інстанції виходив з того, що п.7.1 кредитного договору сторонами погоджено, що цей договір діє до повного повернення позичальником кредиту, а тому є підстави продовження нарахування відсотків та незастосування строків позовної давності. 
На думку апелянта, такі висновки суду не відповідають правовим висновкам та практиці Верховного Суду, зокрема, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у  справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно частини 2 статті 1050 ЦК України. Також висновкам, викладеним у постановах КЦС ВС від 17.10.2018 у справі №308/10886/15, від 20.02.2019 у справі №758/13462/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц. 
Наголошує, що нарахування процентів та неустойки після ухвалення рішення про стягнення заборгованості не відповідає вимогам закону.
Вважає, що оскільки позов заявлено банком 01.12.2020 року, період нарахування 3% річних та інфляційних втрат можливий у межах позовної давності, встановленої ст.257 ЦК України, а саме за період з 01.12.2017 року по 16.09.2020 року (момент виконання боржником свого обов`язку у повному обсязі), тому всього сума відсотків за користування грошовими коштами за цей період складає 19 368,26 грн. В апеляційній скарзі наводить розрахунок заборгованості (а.с.178-зворот-179). 
З цих підстав просить рішення суду в частин стягнення заборгованості зі сплати 12% річних, нарахованої на підставі п.6.5 кредитного договору та ч.2 ст.625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту за період з серпня 2013 року до вересня 2020 року у розмірі 236 975,84 грн – скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з нього  на користь позивача заборгованість зі сплати 3% річних, нарахованої за ч.2 ст.625 ЦК України на суму заборгованості за тілом кредиту за період з 01.12.2017 року по 16.09.2020 року у розмірі 19 368,26 грн. В решті рішення суду залишити без змін. Розподіл судових витрат здійснити пропорційно до задоволених позовних вимог по справі (а.с.177-179, том 1).
Не погодившись з рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, представник АТ «Альфа Банк» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що кредитор змінив строк кредитування, пред`явивши в 2013 році вимогу про дострокове повернення кредиту та звернувшись до суду з позовом про дострокове стягнення усієї заборгованості за кредитним договором у справі №341/2118/13.
Умовами кредитного договору передбачено оплату відсотків окремо за правомірне користування кредитними коштами та окремо за неправомірне понад встановлені договором строки кредитування кредитними коштами в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, а також інфляційні витрати. Тому, якщо рішенням суду від 06.11.2014 року стягнуто заборгованість за кредитним договором достроково, то наслідком цього є не припинення права нараховувати відсотки, а є право нараховувати відсотки за неправомірне користування кредитом в іншому (збільшеному) розмірі, адже після отримання вимоги про дострокове погашення заборгованості або винесення рішення по суті про стягнення заборгованості достроково, вся заборгованість стає простроченою.
Судом вірно застосовано відповідну судову практику Верховного Суду,однак безпідставно застосовано позовну давність до вимог про стягнення інфляційних,оскільки сторонами у договорі погоджено позовну давність тривалістю 10 років, а вимоги було заявлено за період з 13.08.2013 року по 29.09.2020 року.
Судом безпідставно зменшено суму інфляційних нарахувань за рахунок дефляції в окремі періоди, адже позивачем було обрано один з допустимих методів нарахування інфляційних, який не передбачав збільшення бази нарахування за попередні місяці. В той же час, якщо суд застосував дефляцію, то повинен був і застосувати збільшення бази нарахування за рахунок сум інфляційних за попередні періоди.
Просить рішення суду в частині відмови в позові скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов АТ «Альфа-Банк» задовольнити в повному обсязі (а.с.184-190, том 1).
Не погодившись із вимогами апеляційної скарги Скороходи, представником АТ «Альфа-Банк» подано відзив, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення суду в оскаржуваній ним частині залишити без змін (а.с.205-207, том 1).
Представник ОСОБА_1 адвокат Шемрай С.Б. подав відзив на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк», просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін (а.с.221-222, том 1).
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вислухавши пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , адвоката Шемрая С.Б., представника правонаступника особи, яка подала апеляційну скаргу, Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», адвоката Матвійчука М.З., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ "Альфа-Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», є необґрунтована, а апеляційна скарга ОСОБА_1   обґрунтована, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що на підставі заяви-анкети позичальника на отримання кредиту 10.05.2007р. між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) в особі керуючою філією «Відділення Промінвестбанку в м. Бурштині Івано-Франківської області» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 344 із внесеними змінами (далі – Кредитний договір) (а.с.7-10, том 1).
Згідно з пунктом 2.2 Кредитного договору, за користування кредитом установлено процентну ставку в розмірі 10 % річних.
У пункті 6.5 Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 20% річних від простроченої суми згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.
Договором про внесення змін № 2 від 23 лютого 2009 року до Кредитного договору сторони внесли ряд змін, зокрема: 
пункт 2.1 кредитного договору викладено в новій редакції: «Банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії в сумі, еквівалентній 835 392 грн (ліміт кредитної лінії), на умовах, передбачених цим договором та договорами про внесення змін та доповнень до нього, але для кожного виду валют ліміт кредитування не може перевищувати: 54 960 доларів США чи 412 200 грн. З 23 лютого 2009 року  ліміт кредитної лінії складає 412 200 грн і встановлюється тільки в національній валюті»;
пункт 6.5 Кредитного договору виклали в такій редакції: «У випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 12% річних від простроченої суми» (а.с.76-77, том 1).
Договором про внесення змін №3 від 01.02.2007 року  до Кредитного договору внесено  зміни та доповнення, зокрема, до п.2.2, а саме: за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 3% річних терміном: з 01.02.2010 року по 31.01.2011 року (а.с.78, том 1).
Відповідно до пункту 6.10 Кредитного договору будь-які протиріччя, що можуть виникнути між сторонами при виконанні умов цього договору, вирішуються шляхом переговорів або у судовому порядку. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років.
У пункті 7.1 Кредитного договору сторони погодили, що цей договір діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно з умовами цього договору.
17.12.2012 між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Відповідно до вказаного договору ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступив ПАТ «Альфа-Банк» право вимоги, зокрема за Кредитним договором.
Згідно з витягом з додатку №1 до договору про відступлення права вимоги, основна непогашена сума кредиту ОСОБА_1 станом на 17.12.2012 року становила 315 659,40 грн.
Рішенням Галицького районного суду від 06.11.2014 у справі № 341/2118/13-ц, яке набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.07.2017, із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість за Кредитним договором у розмірі 332 957,22 грн, з яких: 314 200,0 грн – за тілом кредиту; 18327,99 грн – за процентами; 429,23 грн – пеня. Позов банк подав у серпні 2013 року, скориставшись правом, передбаченим статтею 1050 ЦК України (а.с.14-17, 94-96, том 1).
Зазначені судові рішення залишені без змін  постановою Верховного Суду від 29.11.2018 року (а.с.22-25, том 1).
Постановою приватного виконавця від 21.09.2020 закінчено виконавче провадження у справі № 341/2118/13-ц у зв`язку з виконанням рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06.11.2014 (а.с.97, том 1).
Щодо стягнення наявної у відповідача заборгованості на підставі статті 625 ЦК України у цій справі, позивач надав наступні розрахунки (а.с.11-13, том 1):
а) за період з серпня 2013 року до 21.09.2020 року:
- 236975,84 грн – заборгованість зі сплати 12 % річних, нарахована на підставі п. 6.5 кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту, тобто нарахована на 314200,0 грн, з урахуванням відповідних періодичних оплат, починаючи з січня 2019 року;
- 3069,50 грн – заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками (18327,99 грн) та пенею (429,23 грн);
- 350298,00 грн - заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахована на всю суму заборгованості (332957,22 грн), з урахуванням відповідних періодичних оплат, починаючи з січня 2019 року.
б) за період з грудня 2017 року до 21.09.2020, тобто з урахуванням трирічного строку позовної давності, сторона позивача надала наступні розрахунки:
- 74693,69 грн - заборгованість зі сплати 12 % річних, нарахована на підставі п. 6.5 кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту, тобто нарахована на 314200,0 грн;
- 649,05 грн - заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками (18327,99 грн) та пенею (429,23 грн);
- 53300,16 грн - заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахована на всю суму заборгованості (332957,22 грн).
Сторона відповідача, зокрема на вимогу суду, подала власні розрахунки заборгованості за аналогічні періоди, які полягають у наступному:
а) за період з серпня 2013 року до 21.09.2020 (а.с.88-91, 141-158, том 1):
- 237890,02 грн – заборгованість зі сплати 12 % річних, нарахована на підставі п. 6.5 кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту, тобто нарахована на 314200,0 грн;
- 59472,50 грн - заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахована на підставі саме ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту;
- 3069,30 грн – заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками (18327,99 грн) та пенею (429,23 грн);
- 345594,83 грн - заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахована на всю суму заборгованості (332957,22 грн), з урахуванням відповідних періодичних оплат, починаючи з січня 2019 року.
б) за період з грудня 2017 року до 21.09.2020, тобто з урахуванням трирічного строку позовної давності, сторона відповідача надала наступні розрахунки (161-162, том 1):
- 19400,64 грн - заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту, тобто нарахована на 314200,0 грн, з урахуванням відповідних періодичних оплат, починаючи з січня 2019 року;
- 41666,14 грн - заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахована на всю суму заборгованості (332957,22 грн).
В матеріалах справи наявні квитанції про сплату ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 10.05.2007 року, за період з січня 2019 року по вересень 2020 року (а.с.98-109, том 1).
До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучено розрахунки заборгованості  відсотків за користування грошовими коштами, 3% річних за період з 01.12.2017 по 16.09.2020 (а.с.178-179, том 1).
Стороною позивача до апеляційної скарги долучено розрахунок заборгованості інфляційних витрат за ст.625 ЦК України за період з серпня 2013 по вересень 2020 (а.с.192-193, том 1).
Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу стягнення, змінюється порядок, умови і строк виконання договору у повному обсязі. Кредитний договір у відповідній частині припинив свою дію, позивач втратив можливість нараховувати та стягувати з відповідача проценти за користування кредитом за ставкою 10% річних на підставі п.2.2 Договору.  Суд дійшов висновку, що після пред`явлення вимоги до ОСОБА_1 за ч.2 ст.1050 ЦК України Банк втратив право нарахування процентів, пені чи інших штрафних санкцій саме за кредитом, тобто за правомірне користування ним. Відповідач користувався простроченою заборгованістю (кредитними коштами) неправомірно, за що передбачено відповідальність приписами ч.2 ст.625 ЦК України та пунктом 6.5 Договору у вигляді 12% річних від простроченої суми. Оскільки кредитний договір продовжує діяти до повного погашення зобов`язань за ним, прострочена заборгованість погашена лише у вересні 2020 року,  суд дійшов висновку про обґрунтованість нарахування 12% річних на підставі п.6.5 кредитного договору та ч.2 ст.625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту за період з серпня 2013 року по вересень 2020 року.
Суд виходив з того, що позивач має право на отримання 3% річних, нарахованих на відсотки і пеню за кредитним договором, а також на отримання відповідної компенсації інфляційних втрат. Суд застосував 10-річний строк позовної давності виключно щодо вимог про стягнення заборгованості зі сплати 12% річних, нарахованої на підставі п.6.5 договору та ч.2  ст.625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту.  Врахувавши,  що до позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховуються виключно на підставі статті 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог в цій частині, та стягнув заборгованість за 3% річних за період з грудня 2017 року по вересень 2020 року, а також частково задовольнив позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати інфляційних втрат  з урахуванням трирічного строку позовної давності.
З такими висновками суду першої інстанції не в повній мірі погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.
Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та позовним вимогам по суті, суд виходить з такого.
Відповідно до частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 598 та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з положеннями ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України).
Відтак закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України, згідно з частиною першою якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12).
Водночас частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 лютого 2019 року № 758/13462/15-ц, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зазначено, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.
Таким чином, пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України припиняє дію кредитного договору в частині нарахування процентів, пені чи інших штрафних санкцій саме за кредитом.
Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до положень статей 546, 575 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою (зокрема іпотекою, як окремим видом застави), притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за Кредитним договором №344 від 10.05.2007 року (зі змінами та доповненнями від 23.03.2009, 01.02.2010, 16.03.2011, 26.12.2011, 07.09.2012), яким йому надано кредит строком до 07 травня 2027 року. У зв`язку із цим ПАТ «Альфа-Банк» подано позов з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника. 
Рішенням Галицького районного суду від 06 листопада 2014 року у справі № 341/2118/13-ц, яке набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2017 року, з позивача на користь ПАТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 10 травня 2007 року № 344 у розмірі 332957,22 грн, з яких: 314200 грн – заборгованість по сумі кредиту, 18327,99 грн – заборгованість по відсотках за користування кредитом, 429,23 грн – нарахована пеня.
Зазначеним судовим рішенням підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника ОСОБА_1 перед банком та його порушення.
Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. 
Отже, ПАТ «Альфа-Банк» скористалося правом, передбаченим частиною 2 статті 1050 ЦК України, звернувшись у 2013 році до суду з позовом про стягнення з позичальника ОСОБА_1   усієї суми заборгованості за Кредитним договором № 344 від 10 травня 2007 року.  
Кредитний договір у відповідній частині припинив свою дію у зв`язку із достроковою вимогою, тоді і АТ «Альфа-Банк» втратив можливість нараховувати та стягувати з позивача проценти за користування кредитом за ставками, передбаченими кредитним договором і додатковими угодами.
Суд, врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), а також у постанові Верховного Суду від 29.11.2018 року у справі № 341/2118/13-ц (провадження №61-26470 св 18), дійшов правильного висновку про те, що банк, пред`явивши позов до ОСОБА_1 про дострокове стягнення кредитної заборгованості, який було задоволено рішенням Галицького районного суду від 06 листопада 2014 року у справі № 341/2118/13-ц, що набрало законної сили та виконано ОСОБА_1 , змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором. 
В охоронних інтересах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення, пред`явлений до примусового виконання та після тривалого виконавчого провадження  виконано ОСОБА_1 16 вересня 2020 року.
Встановивши, що позичальник виконав свої зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за цим договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зобов`язання за кредитним договором припинилися на підставі статті 599 ЦК України 16 вересня 2020 року, тобто в день остаточного погашення заборгованості, стягнутої судовим рішенням.
Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості зі сплати 12% річних, нарахованої на підставі п.6.5 кредитного договору та згідно ч.2 ст.625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 7.1 кредитного договору сторонами погоджено, що цей договір діє до повного повернення позичальником кредиту, а тому є підстави продовження нарахування відсотків та незастосування строків позовної давності.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується із такими висновками суду.
Договором про внесення змін № 2 від 23 лютого 2009 року до Кредитного договору сторони внесли ряд змін, зокрема, до пункту 6.5, відповідно до якого позичальник сплачує проценти в розмірі 12% річних від простроченої суми. 
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.
Апеляційний суд відхиляє доводи представника АТ «Альфа-Банк» про те, що пунктом 6.5 кредитного договору передбачено сплату заборгованості у вигляді 12 % річних від простроченої суми до повного виконання кредитного договору, яке позивач виконав лише у вересні 2020 року, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.  Крім того, зазначений розмір процентів не носить компенсаційного характеру та не відповідає процентам, похідним за правовою природою від статті 625 ЦК України.
За  змістом  наведеної  норми  закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень статей  526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати  Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2014 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 16 вересня 2020 року (дата останнього платежу з погашення боргу, а.с.109, том 1).  Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за  увесь час прострочення до вересня 2020 року.
Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц суд дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17,  від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, №  922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18.
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.  
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 16 вересня 2020 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача ОСОБА_1 перед банком за Кредитним договором припинилося.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Оскільки АТ «Альфа-Банк» звернулося за стягненням з ОСОБА_1   заборгованості за час прострочення, яке, як позивач вважав, тривало з серпня 2013 року по вересень 2020 року, то суд повинен установити, чи дотримано строки позовної давності з урахуванням викладеного висновку Великої Палати Верховного Суду. Крім того, позивач надав розрахунок суми річних, який охоплює увесь зазначений період. 
Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором виконано  16  вересня 2020 року, постанова про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №341/2118/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості винесена приватним виконавцем 21 вересня 2020 року і з цього дня зобов`язання відповідача перед банком за Кредитним договором припинилося в силу положень статті 599 ЦК України.
У цій справі АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», пред`явило позов 01 грудня 2020 року.
З урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, позивач втратив право на нарахування процентів та штрафних санкцій за період з серпня 2013 року по грудень 2017 року.
Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення коштів на підставі частини другої статті 625 ЦК України за період з серпня 2013 року по грудень 2017 року, колегія суддів дійшла висновку про їх безпідставність, оскільки рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року в повному обсязі виконано 16 вересня 2020 року, а, отже, позивач має право на стягнення компенсаційних виплат за останні три роки, які передували подачі даного позову – з 01.01.2017 року по вересень 2020 року.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення коштів, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за період із серпня 2013 року по грудень 2017 року.
Як пояснили представники сторін у судовому засіданні, і це визнається сторонами, заборгованість за пенею і відсотками перестала існувати з січня 2019 року.
У судовому засіданні представник позивача також погодився зі стороною відповідача, що розбіжність у нарахованих сумах під час розрахунку саме інфляційних втрат за однакові періоди у сторін виникла через те, що банком не  була врахована дефляція у відповідні місяці.
З 01 грудня 2017 року заборгованість відповідача за кредитним договором №344 від 10.05.2007 року становила 332 957,22 грн.
Скорохода виконував погашення заборгованості, що підтверджується квитанціями (а.с.98-109, том 1), та станом на 16.09.2020 року погасив заборгованість в повному обсязі:
- 25.01.2019 – 30 000 грн (залишок – 302957,22 грн);
- 08.02.2019 – 25 000 грн (залишок – 277957,22 грн);
- 28.02.2019 – 15 000 грн (залишок – 262957,22 грн);
- 29.03.2019 – 20 000 грн (залишок – 242957,22 грн);
- 06.05.2019 – 6 000 грн (залишок – 236957,22 грн);
- 07.05.2019 – 9 000 грн (залишок – 227957,22 грн);
- 30.05.2019 – 10 000 грн (залишок – 217957,22 грн);
- 24.06.2019 – 10 000 грн (залишок – 207957,22 грн);
- 21.07.2019 – 10 000 грн (залишок – 197957,22 грн);
- 31.07.2019 – 10 000 грн (залишок – 187957,22 грн);
- 22.08.2019 – 10 000 грн (залишок – 177957,22 грн);
- 02.09.2019 – 10 000 грн (залишок – 167957,22 грн);
- 30.09.2019 – 10 000 грн (залишок – 157957,22 грн);
- 21.10.2019 – 10 000 грн (залишок – 147957,22 грн);
- 17.11.2019 – 10 000 грн (залишок – 137957,22 грн);
- 19.12.2019 – 10 000 грн (залишок – 127957,22 грн);
- 30.01.2020 – 10 000 грн (залишок – 117957,22 грн);
- 27.02.2020 – 10 000 грн (залишок – 107957,22 грн);
- 14.06.2020 – 5 000 грн (залишок – 102957,22 грн);
- 07.07.2020 – 10 000 грн (залишок – 92957,22 грн);
- 17.08.2020 – 10 000 грн (залишок – 82957,22 грн);
- 09.09.2020 – 10 000 грн (залишок – 72957,22 грн);
- 16.09.2020 – 78738,96 грн.
Розрахунок трьох процентів річних проводиться за наступною формулою: (розмір боргу х 3% х кількість днів прострочення грошового зобов`язання / 365 (днів у році) / 100 %).
Згідно проведеного апеляційним судом розрахунку, три проценти річних складають:
- на суму боргу в розмірі 332 957 грн 22 коп за період з 01.12.2017 по 25.01.2019 складають 11521,22;
- на суму боргу 302957,22 грн за період з 26.01.2019 по 08.02.2019 – 348,61 грн;
- на суму боргу 277957,22 грн за період з 09.02.2019 по 28.02.2019 – 456,92 грн;
- на суму боргу 262957,22 грн за період з 01.03.2019 по 28.03.2019 – 605,16 грн;
- на суму боргу 242957,22 грн за період з 29.03.2019 по 06.05.2019 – 778,79 грн;
- на суму боргу 236957,22 грн за період з 07.05.2019 по 07.05.2019 – 19,48 грн;
- на суму боргу 227957,22 грн за період з 08.05.2019 по 30.05.2019 – 430,93 грн;
- на суму боргу 217957,22 грн за період з 31.05.2019 по 24.06.2019 – 447,86 грн;
- на суму боргу 207957,22 грн за період з 25.06.2019 по 21.07.2019 – 461,49 грн;
- на суму боргу 197957,22 грн за період з 22.07.2019 по 31.07.2019 – 162,70 грн;
- на суму боргу 187957,22 грн за період з 01.08.2019 по 22.08.2019 – 339,87 грн;
- на суму боргу 177957,22 грн за період з 23.08.2019 по 02.09.2019 – 160,89 грн;
- на суму боргу 167957,22 грн за період з 03.09.2019 по 30.09.2019 – 386,53 грн;
- на суму боргу 157957,22 грн за період з  01.10.2019 по 21.10.2019 – 272,64 грн;
- на суму боргу 147957,22 грн за період з 22.10.2019 по 17.11.2019 – 328,34 грн;
- на суму боргу 137957,22 грн за період з 18.11.2019 по 19.12.2019 – 362,85 грн;
- на суму боргу 127957,22 грн за період з 20.12.2019 по 30.01.2020 – 440,85 грн; 
- на суму боргу 117957,22 грн за період з 31.01.2020 по 27.02.2020 – 270,72 грн;
- на суму боргу 107957,22 грн за період з 28.02.2020 по 20.04.2020 – 468,99 грн;
- на суму боргу 102957,22 грн за період з 21.04.2020 по 14.06.2020 – 464,15 грн;
- на суму боргу 92957,22 грн за період з 15.06.2020 по 07.07.2020 – 184,67 грн;
- на суму боргу 82957,22 грн за період з 08.07.2020 по 17.08.2020 – 295,59 грн;
- на суму боргу 72957,22 грн за період з 18.08.2020 по 09.09.2020 – 146,97 грн;
- на суму боргу 78738,26 грн за період з 10.09.2020 по 16.09.2020 – 45,18 грн. 
Таким чином загальний розмір трьох процентів річних становить 19 200 грн 64 коп.
Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.
Розраховується за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу].
Враховуючи розрахунки відповідача та провівши власний розрахунок інфляційних втрат за період з грудня 2017 року по вересень 2020 року, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 41 666,14 грн.
Індекс інфляції становив:
- листопад 2017–січень 2019 – сукупний індекс інфляції 110,98%, сума боргу 332957,22 грн, сума боргу з урахуванням інфляції – 369515,68, збитки від інфляції – 36558,68 грн;
- лютий 2019 – інфляція – 100,50%, сума боргу – 302957,22 грн, з урахуванням інфляції -  304471,79 грн, збитки від інфляції – 1514,78 грн;
- квітень 2019 – інфляція – 101,00%, сума боргу – 242957,22 грн, з урахуванням інфляції -245386,57 грн, збитки від інфляції – 2429,57 грн;
- червень 2019 – інфляція – 99,50%, сума боргу - 217957,22 грн, з урахуванням інфляції – 216867,22 грн, збитки від інфляції – 0,00 грн;
- липень 2019 – інфляція – 99,40%, сума боргу – 207957,22 грн, з урахуванням інфляції – 206709,26 грн, збитки від інфляції – 0,00 грн;
- вересень 2019 – інфляція – 100,70%, сума боргу – 177957,22 грн, з урахуванням інфляції – 179202,70 грн, збитки від інфляції – 1245,70 грн;
- листопад 2019  –  інфляція - 100,10%, сума боргу – 147957,22 грн, з урахуванням інфляції – 148104,96 грн, збитки від інфляції – 147,96 грн;
- січень 2020 – інфляція – 100,20%,  сума боргу – 137957,22 грн, з урахуванням інфляції – 138232,91 грн, збитки від інфляції – 275,91 грн;
- січень 2020 – інфляція - 100,20%, сума боргу – 127957,22 грн, з урахуванням інфляції – 128212,91 грн, збитки від інфляції – 255,91 грн;
- лютий 2020 – інфляція – 99,70%, сума боргу – 117957,22 грн, з урахуванням інфляції – 117603,13 грн, збитки від інфляції – 0,00 грн;
- березень-квітень 2020 – інфляція – 101,61%, сума боргу – 107957,22 грн, з урахуванням інфляції – 109695,11 грн, збитки від інфляції – 1738,11 грн;
- травень 2020 – інфляція – 100,30%, сума боргу – 102957,22 грн, з урахуванням інфляції – 103265,87 грн, збитки від інфляції – 308,87 грн;
- червень 2020 – інфляція – 100,20%, сума боргу – 97957,22 грн, з урахуванням інфляції – 98152,91 грн, збитки від інфляції – 195,91 грн;
- липень-серпень 2020 – 99,20%, сума боргу – 87957,22 грн, з урахуванням інфляції – 87253,34 грн, збитки від інфляції – 0,00 грн;
- вересень 2020 – інфляція – 100,50%, сума боргу – 77957,22 грн, з урахуванням інфляції – 78347,01 грн, збитки від інфляції – 389,79 грн.
Таким чином, загальний розмір інфляційних збитків за вказаний період становить 41666 грн 14 коп.
Провівши власний розрахунок 3% річних за період з грудня 2017 року по вересень 2020 року та інфляційних втрат, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 19 200,64 грн та інфляційні втрати в розмірі 41666,14 грн, а загальна сума стягненої заборгованості та розміру процентів, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання, становить 61066,78 грн.
Вказані обставини не враховано судом першої інстанції, що призвело до ухвалення помилкового рішення.
Відповідно до ч.1  ст.376 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що позивач звернувся до суду частково поза межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України, що є підставою для відмови у позові щодо таких вимог, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення в частині загальної суми стягненої заборгованості та розміру процентів, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання. 
З огляду на викладене, апеляційну скаргу АТ "Альфа-Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, змінивши рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року в частині загальної суми стягненої заборгованості та розміру процентів, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У частині десятій статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд змінив суму коштів, яка підлягає стягненню, із відповідача на користь АТ "Альфа-Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», слід стягнути сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог за подання позовної заяви, що становить 915,62 грн (відсоток задоволених позовних вимог становить 10,34 (61066,78*100%/590343,34); 8855,15*10,34% = 915,62). З урахуванням задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» на користь відповідача підлягає відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6998,68 грн.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 915,62 грн за подання позовної заяви, а відповідачу з позивача підлягає відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6998,68 грн, з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК»  на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця в компенсації судових витрат в сумі 6083,06 грн (6998,68-915,62).
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд
                                                      п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу АТ "Альфа-Банк",правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року змінити в частині загальної суми стягненої заборгованості та розміру процентів, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання.
В цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути зі ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» , код ЄДРПОУ 23494714, місцезнаходження: вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, заборгованість у загальному розмірі 61 066,78 грн (шістдесят одну тисячу шістдесят шість гривень сімдесят вісім копійок) з яких:
заборгованість зі сплати 3% річних за період з грудня 2017 року по вересень 2020 року в розмірі 19 200,64 грн (дев`ятнадцять тисяч чотириста гривень шістдесят чотири копійки) та інфляційні втрати в розмірі 41 666,14 грн (сорок одну тисячу шістсот шістдесят шість гривень чотирнадцять копійок).
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», код ЄДРПОУ 23494714, місцезнаходження: вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , судові витрати зі сплати судового збору в розмірі  6083,06 грн (шість тисяч вісімдесят три гривні нуль шість копійок).
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                             І.О. Максюта
Судді:                                                                      
                                                                                  Л.В.Василишин
                                                                                 
                                                                                  В.Д.Фединяк

Повний текст постанови складено 11 квітня 2023  року.