Справа № 461/3802/22                                Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/237/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       19 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Назаркевича Сергія Михайловича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року у складі судді Волоско І.Р. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення аліментів,-
встановив:
У липні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення аліментів.
Вимоги обґрунтовує тим, що є пенсіонером та отримує пенсію у розмірі 2500 грн щомісячно. При цьому, інших доходів та соціальних допомог не отримує і майже усю пенсію витрачає на оплату житлово-комунальних послуг, розмір яких складає 2000-2500 грн. в залежності від опалювального сезону. Відтак, у ОСОБА_1 не залишається взагалі коштів, щоб в повній мірі забезпечити себе продуктами харчування, для чого потрібно додатково близько 3000 грн. в місяць. Крім цього, у травні місяці 2022 року перебував на стаціонарному лікуванні та йому поставлено діагноз: дифузний та постінфарктний коронарокардіосклероз. 
17.05.2022 ОСОБА_1 проведено операцію та поставлено кардіостимулятор. У зв`язку із зазначеним, позивачу також необхідне постійне лікування, на що потрібно близько 500 - 1000 грн. щомісячно. У ОСОБА_1 є четверо дітей, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . 
При цьому, лише один син - ОСОБА_5 допомагає йому фінансово, а інші діти (відповідачі у справі) участі в утриманні свого батька не беруть. 
Просив про стягнення аліментів у розмірі 1 000 грн. щомісяця з кожної із доньок на своє утримання. 
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення аліментів - відмовлено. 
Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , вважає рішення незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені судом висновки не відповідають обставинам справи.
На думку апелянта, висновки суду про те, що у ході розгляду справи у суді першої інстанції справі позивачем не надані докази про те, що він потребує матеріальної допомоги, є помилковими.
До позовної заяви долучено довідку про доходи та виписку з КПП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня», тобто докази, які свідчать про те, що ОСОБА_1 отримує виключно пенсію, інших доходів не має, при цьому, тих коштів, які отримує, не вистачає на продукти харчування, оплату житлово-комунальних послуг та лікування, не говорячи про інші побутові потреби. 
Також зазначає про перебування на стаціонарному лікуванні та вкрай важкий стан здоров`я, необхідність у зв`язку з цим дороговартісного лікування, перелік медикаментів якого наводить.
В свою чергу, відповідачка ОСОБА_7 не тільки матеріально не допомагає батьку, але й не оплачує житлово-комунальні послуги, як співвласник квартири.
При цьому, інші відповідачі працюють за кордоном та виїхали туди до початку війни в Україні, тому не перебувають у статусі біженців.
Покликається на судову практику касаційної інстанції у контексті спірних правовідносин.
Просить скасувати Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
11.04.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_7 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на відповідні обставини, просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів на утримання батька, розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
З врахуванням наведеного, клопотання ОСОБА_7 про розгляд справи з її участю не підлягає задоволенню та не зумовлює необхідність призначення до розгляду справи з викликом учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та достовірних доказів, у розумінні ЦПК України, на підтвердження необхідності в отриманні сторонньої допомоги з боку відповідачів.
Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач потребує матеріальної допомоги у розумінні ч. 1 ст. 202 СК України, такі докази не надані позивачем у ході розгляду справи, як і не надано будь якого доказу на підтвердження розміру заявлених у позові витрат, зокрема, на оплату комунальних послуг чи лікування.
При цьому, факт непрацездатності позивача та отримання ним пенсійних виплат у незначній, на його думку, сумі, не є підставою для стягнення аліментів на його утримання.
Між тим, суд врахував наявність у відповідачів інших зобов`язань, зокрема, відповідачки ОСОБА_7 , яка через втрату годувальника у сім`ї, самостійно утримує двох неповнолітніх дітей, а її доходом є пенсія по втраті годувальника.
Колегія суддів не може у повній мірі погодитися із такими висновками.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого. 
Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.
Відповідно до ст. 2 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб, утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Таке піклування, турбота може знаходити свій вияв у особистому догляді, наданні матеріальної допомоги, представництві, захисті прав та інтересів батьків у різних установах тощо.
Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків врегульовані Главою 17 Розділу ІІІ СК України (статті 202, 203 СК України). 
Згідно із частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатним, в розумінні ч. 3 ст. 75 СК України, вважається той з батьків, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.
У ст. 201 Сімейного кодексу України визначено обов`язкові умови та підстави покладання на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років, батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я, батьки потребують матеріальної допомоги, відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх дітей.
Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх вищеперерахованих умов.
Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 172 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнені кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.
Суд у такому разі визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін (ч. 1 ст. 205 СК України). 
Оскільки закон не ставить обов`язок утримувати батьків у залежність з матеріальним становищем повнолітніх дітей, тому аліментні зобов`язання виникають, навіть якщо самі діти знаходяться у матеріальній скруті. Ця обставина може бути врахована лише при визначенні розміру аліментів. Крім того, під час визначення розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позов про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Статтею 203 СК України визначено, що дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
У виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними (стаття 206 СК України).
Згідно із статтею 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня
2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим, суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).
Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.
При встановленні того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 212/1055/18-ц (касаційне провадження № 61-2386сво19).
Судом встановлено такі обставини.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером та отримує пенсію за віком у розмірі 2500 грн. щомісячно, що підтверджується довідкою про доходи № 1871 3384 8718 2813 (а.с. 8).
Згідно із довідкою № 1608 від 17.06.2022 ОСОБА_1 не отримує жодних допомог (а.с. 9).
Як вбачається з копій свідоцтв про народження, у позивача ОСОБА_1 є четверо дітей, а саме: ОСОБА_5 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 (а.с. 14-17).
Позивачу ОСОБА_1 та трьом його дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 12, 13).
Згідно із Випискою ОСОБА_1 перебував на стаціонарі з 17.05.2022 по 20.05.2022 у КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» відділення кардіохірургії, 17.05.2022 позивач переніс відповідну операцію (а.с. 11).
Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що соціальних допомог не отримує та майже усю пенсію витрачає на оплату житлово-комунальних послуг, розмір яких складає 2000-2500 грн. в залежності від опалювального сезону, тому не залишається взагалі коштів, щоб в повній мірі забезпечити себе продуктами харчування, для чого потрібно додатково близько 3000 грн. в місяць, відтак враховуючи матеріальне становище потребує допомоги, при цьому таку надає лише один син ОСОБА_5 , інші діти участі в утриманні свого батька не беруть.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_7 заперечує позовні вимоги, що підтверджується заявою останньої про перегляд заочного рішення, відзиву на позовну заяву та відзиву на апеляційну скаргу, відношення інших відповідачів у справі до заявлених позовних вимог не встановлено (а.с. 48-50, 76-78).
Колегія суддів виходить з того, що згідно із ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає беззаперечним висновок суду першої інстанції про те, що  ОСОБА_1 в силу свого віку є непрацездатною особою та отримує пенсію за віком, оскільки такий висновок відповідає вимогам закону.
Крім цього, у матеріалах справи наявні належні докази щодо стану здоров`я позивача та поставленого йому діагнозу (а.с. 97-98).
Зазначені обставини є об`єктивно існуючими та у жодний спосіб не можуть бути спростовані.
Також, апеляційним судом не встановлено підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України, для звільнення відповідачів від обов`язку утримувати свою непрацездатного батька, а саме фактів позбавлення позивача батьківських прав, ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо своїх дітей.
Враховуючи наведене, колегія суддів не може погодитися із висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки об`єктивно існуючі обставини (вік та матеріальне забезпечення) свідчать про те, що позивач потребує матеріальної допомоги, тому вимоги про стягнення аліментів на його утримання є підставними.
Не спростовують такі висновків і доводи відповідачки ОСОБА_7 про написання та продаж позивачем книг, а також здачу останнім майна у оренду, оскільки такі обставини та розмір отримання таких коштів позивачем, жодним чином не доведено.
В свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч. 3 ст. 4 вказаного Закону).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність становить з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, а з 1 грудня - 2093 гривні.
Таким чином, позивач отримує пенсію у розмірі, що перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність.
Такий же розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність залишено і у ЗУ «Про державний бюджет України на 2022 рік».
Натомість, положення статей 202, 203 СК України, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають врахування лише прожиткового мінімуму, встановленого законом, як обов`язкової умови для стягнення чи відмови у стягненні аліментів із дітей на утримання непрацездатних батьків.
Розмір аліментів на батьків визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. До уваги береться матеріальний та сімейний стан сторін, можливість одержання батьками утримання від інших осіб: дітей, дружини, чоловіка, а також своїх батьків. Також до уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність в батьків майна, що може приносити дохід тощо.
Зокрема, стверджуючи про свою нужденність, позивач дійсно не зазначає конкретно у чому така полягає, зокрема, розрахунок вартості рекомендованого лікування, у матеріалах справи відсутній.
В свою чергу, відповідно до ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Таким чином, враховуючи розмір заявлених позовних вимог та виходячи із максимально можливого розміру аліментів на утримання непрацездатного батька, який потребує допомоги від дітей, колегія суддів керується розміром прожиткового мінімуму на осіб, які втратили працездатність, що становить 2093 гривні.
При цьому, колегія суддів  бере до уваги те, що відповідачка ОСОБА_7 у зв`язку із втратою годувальника у сім`ї, самостійно утримує двох неповнолітніх дітей, а її доходом є пенсія по втраті годувальника, тому приходить переконання про неможливість стягнення з останньої аліментів на утримання батька, одночасно роз`яснюючи їй, що законодавець не зобов`язує суд враховувати відношення дідуся до онуків, у контексті вирішення питання утримання дітьми своїх батьків (а.с. 55-51).
Враховуючи наведене, із кожного з двох інших відповідачів необхідно стягувати по 1000 грн., з розрахунку прожитого мінімуму до кількості дітей позивача та відсутності в принципі у матеріалах справи будь яких доказів стосовно того, що син надає позивачу відповідну матеріальну чи іншу допомогу, розміри такої та її системність.
Таким чином, на переконання колегії суддів, під час апеляційного розгляду даної справи позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення у відповідній частині та стягнення аліментів на утримання батька у визначеній судом сумі, а саме по 1000 грн. із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до зміни матеріального становища сторін.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Назаркевича Сергія Михайловича задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2022 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення аліментів - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким такий позов задовольнити.
Стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з 26.07.2022 і до зміни матеріального становища сторін.
Стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з 26.07.2022 і до зміни матеріального становища сторін.
В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.
Стягнути із  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у дохід держави по 496,2 грн. за подання позову та по 744,3 грн. за подання апеляційної скарги у цій справі, а всього по 1240 (одна тисяча двісті сорок) гривень 50 копійок з кожної.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 квітня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк