Дата документу 16.05.2023 Справа № 333/5514/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
     Єдиний унікальний №333/5514/22                 Головуючий у 1 інстанції Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/874/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
16 травня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів .
В обґрунтування позову посилалася на те, що в зареєстрованому шлюбі вона з відповідачем перебуває з 25.07.2009 року. 
Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Подружні стосунки між ними припинені через різні погляди на сімейне життя, спільне господарство не ведеться. 
Після припинення сімейних відносин їх донька ОСОБА_5 залишилася проживати з нею. 
Спір про розподіл майна, визначення місця проживання дитини та її виховання між ними відсутній. 
Просила шлюб між ними розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову й до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року позов задоволено частково.
Розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , зареєстрований 25.07.2009 Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №524.
Після реєстрації розірвання шлюбу прізвища сторін залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання малолітньої доньки – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи стягувати з 17.11.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн.
В решті позову - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку уточнив 23 березня 2023 року.
В апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині часткового задоволення вимог про стягнення аліментів та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнутих з нього аліментів з 2500 грн. до 1250 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд здійснив розгляд справи у відсутність відповідача та його представника. Представник відповідача приймав участь у справі в режимі відео конференції, але у день судового засідання 02.02.2023 року у зв`язку з відключенням світла, не зміг з поважних причин взяти участь, про що в телефонному режимі повідомив секретаря судового засідання.
Батьки мають рівні права та обов`язки, а тому стягуючи суму в розмірі саме з нього 2500 грн. суд першої інстанції не врахував, що батьки мають рівні права та обов`язки, а отже сума в 2500 грн. повинна складатися саме з двох частин які забезпечуються в рівних частинах і батьком і матір`ю, тобто з в нього повинна бути стягнута сума в розмірі 1250 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Рішення суду оскаржено в частині визначення розміру аліментів, в частині позовних вимог щодо розірвання шлюбу рішення суду не оскаржено, тому апеляційним судом рішення суду в цій частині не переглядається.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 25.07.2009 Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №524, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .
Шлюб між сторонами розірвано рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року.
Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції.
Малолітня донька проживає разом з позивачем. Між сторонами не досягнуто згоди з приводу утримання відповідачем їх малолітньої дитини.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог на підставі досліджених доказів наданих сторонами по справі, урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини та положень ст. ст. 182, 184 СК України, виходив з положень розумності та справедливості, наявності обов`язку відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття, врахував те, що відповідач є здоровою та працездатною людиною, інших аліментних зобов`язань у нього немає тому має наявну можливість щомісячно сплачувати аліменти на користь позивача на утримання їх спільної дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, як і погоджується з визначеним судом розміром присуджених до стягнення аліментів, та не може погодитись з доводами сторони відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно положень ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до норм ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За змістом положень ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно ч.1 ст.182 СК України обставинами, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, є: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Нормами ч.2 ст.182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно ч.1 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Відповідно до положень ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Так, судом встановлено, що домовленості про добровільну сплату аліментів на утримання неповнолітнього доньки між сторонами в позасудовому порядку не досягнуто.
Визначаючи розмір аліментів на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом враховано, що відповідач ОСОБА_1 є молодою особою працездатного віку, на даний час не працює, має задовільний стан здоров`я (доказів протилежного суду не надано). Однак, суд також приймає до уваги те, що розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2023 року - 2833 гривень, і те, що визначений законодавством рекомендований мінімум для дитини відповідного віку становить розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Виходячи із встановлених обставин, з визначеного законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі у 2500,00 грн. на утримання дочки щомісячно.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що відповідачем не надано даних про його непрацездатність, незадовільний стан його здоров`я, наявність на його утриманні інших дітей, непрацездатних членів родини, існування інших обставин, які мають істотне значення для визначення розміру аліментів, передбачених ст. 182 СК України.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що батьки мають рівні права та обов`язки, а тому стягуючи суму в розмірі саме з нього 2500 грн. суд першої інстанції не врахував, що батьки мають рівні права та обов`язки, а отже сума в 2500 грн. повинна складатися саме з двох частин які забезпечуються в рівних частинах і батьком і матір`ю, тобто з в нього повинна бути стягнута сума в розмірі 1250 грн.
Колегією суддів вказані доводи апеляційної скарги відхиляються з огляду на наступне.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.
Таким чином, ураховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, відсутність інших аліментних зобов`язань, колегія суддів, виходячи з принципу співмірності для забезпечення прав дитини, доходить висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції, є обґрунтованим.
Скаржником не доведено його неспроможність сплачувати аліменти у розмірі визначеному судом - 2500 грн. 
Крім того, скаржником не доведено, що аліменти у розмірі 1250 грн. будуть достатніми для утримання та розвитку дитини 
Визначаючи розмір аліментів у сумі по 2 500 грн. на дитину, суд першої інстанції прийняв до уваги, що батьки зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей в рівних частинах та врахував обставини, зазначені у ст.182 СК України, а саме, майновий стан відповідача, вік дитини, її потреби.
Одним із основних прав дитини є право на утримання (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»), яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття і закріплене у ст.180 СК України, ст.27 Конвенції про права дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка не є міжнародним договором та не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України у формі ратифікації, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Відповідно до п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі - Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно зі ст.18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
08.07.2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів від 17.05.2017 року № 2037 - VII, відповідно до якого внесено зміни до ст. 182 СК України, а саме: при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
Установивши, що дитина проживає разом із матір`ю і перебуває на її утримані, а батьки в добровільному порядку не домовились про участь в утриманні доньки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення аліментів та обґрунтовано стягнув їх в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн.
При цьому, суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, виходячи як з найкращих інтересів дитини, врахував, що відповідач є здоровою та працездатною людиною, інших аліментних зобов`язань у нього немає, тому має наявну можливість щомісячно сплачувати аліменти на користь позивача на утримання їх спільної дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд здійснив розгляд справи у відсутність відповідача та його представника колегією суддів відхиляються з огляду на те, що відповідач та його представник повідомлені про розгляд справи, подавали до суду відзив на позовну заяву та клопотання про відкладення розгляду справи. 
Посилання на те, що представник відповідача приймав участь у справі в режимі відеоконференції, але у день судового засідання 02.02.2023 року у зв`язку з відключенням світла, не зміг з поважних причин взяти участь, про що в телефонному режимі повідомив секретаря судового засідання, колегією судів також відхиляється з огляду на те, що відповідно до ч4 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відео конференції несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги сторони відповідача, є ідентичними доводам відзиву на позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, колегія суддів вважає, що відсутні підстави, повторно давати відповідь на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 29—30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).
ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).
Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16 травня 2023 року.

Головуючий

Судді: