ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року	Львів	Справа № 500/241/23 пров. № А/857/3942/23	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Матковської З.М.
при секретарі судового засідання:                Кардаш В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу  Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 року (рішення ухвалене у м. Тернопіль судом у складі головуючого судді Чепенюк О.В.) у справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,-

                                                ВСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі – Відділ) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.12.2022 ВП №70612162.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.12.2021 у справі № 500/5971/21 задоволено позов ОСОБА_1 до Фонду про визнання відмови протиправною та стягнення коштів, а також стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Фонду на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 959,49 грн. Державним виконавцем Відділу винесено оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №70612162 з примусового виконання виконавчого листа №500/5971/21, виданого 10.02.2022 Тернопільським окружним адміністративним судом, про стягнення з Фонду на користь ОСОБА_1 судового збору. Вважає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням вимог статті 25 Бюджетного кодексу України (далі – БК України), відповідно до якої Головне управління Казначейства здійснює безспірне списання коштів на виконання рішень суду, стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів, або бюджетних установ (боржників) відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників; також без дотримання статей  4, 18 Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі – Закон №1404-VIII), які передбачають випадки, коли виконавчий документ повертається стягувачу та обов`язок державного виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Просив позов задоволити.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 року адміністративний позов задоволено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.
Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксування процесу не здійснювалося оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.12.2021, яке набрало законної сили  05.01.2022, у справі № 500/5971/21 задоволено позов ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання відмови протиправною та стягнення завданої майнової шкоди. Визнано протиправною відмову Фонду у виплаті ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду. Стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_1 завдану майнову шкоду в сумі 95949,24 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Фонду на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 959,49 грн.
Тернопільським окружним адміністративним судом 10.02.2022 видано виконавчий лист у цій справі про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Фонду на користь ОСОБА_1 судового збору у сумі 959,49 грн.
За заявою стягувача 27.12.2022 державним виконавцем Відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №70612162 з примусового виконання виконавчого листа №500/5971/21, виданого 10.02.2022 Тернопільським окружним адміністративним судом, копію якої направлено в той же день боржнику Фонду.
Матеріали справи містять листи Фонду, адресовані Відділу, від 13.01.2023 про повернення виконавчого документа стягувачу та про здійснення контролю начальником Відділу за законністю виконавчого провадження та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 70612162 від 27.12.2022 (а.с.12-13).
Відповідачем надані відповіді на ці звернення Фонду 25.01.2023 про відсутність підставі для їх задоволення.
Відповідно до інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень одночасно з відкриттям виконавчого провадження 27.12.2022 державним виконавцем Відділу також винесено постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення виконавчого збору.
Не погоджуючись з постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 27.12.2022, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до   закону   підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України № 1404-VІІІ від 02.06.2016     «Про виконавче провадження», що набрав чинності 05.10.2016.
Статтею 1 Закону № 1404-VІІІ   передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією України, цим   Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього   Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього   Закону   підлягають примусовому виконанню.
Згідно пункту 1 частини першої   статті 3 Закону № 1404-VIII   підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються   Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною четвертою   статті 4 Закону № 1404-VIII   передбачено випадки, за яких виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема пунктом 9, на який вказує позивач, визначено випадок якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.  
Статтею 6 Закону №1404-VIIІ регламентовано, що у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами (частина перша статті 6).
Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6).
У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами (частина третя статті 6).
Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання (частина четверта статті 6).
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених   Законом України "Про виконавче провадження"   (далі - рішення суду), та особливості їх виконання визначає   Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 № 4901-VI   (далі -   Закон № 4901-VI).
Частиною першою   статті 2 вказаного Закону   регламентовано, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно стаття 3 Закону № 4901-VI визначає особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу, а стаття 4 цього ж Закону особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Відповідно до пункту 2 зазначеного Порядку безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Пунктом 3 Порядку № 845 визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Згідно із приписами підпункту 3 пункту 9 Порядку № 845 орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли, зокрема, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із   Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Пунктом 47 Порядку № 845 встановлено, що безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:
1) органом Казначейства:
документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником;
інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;
2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.
Пунктом 7 Порядку №845 передбачено, що у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до   Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”   Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.
Згідно з пунктом 48 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215   (далі - Положення № 215), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно з пунктом 3 Положення основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд міністра фінансів України пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.
Пунктом 9 Положення передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Як свідчать матеріали справи, боржником за виконавчим документом у спірному випадку є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначено   Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 № 4452-VI.
Частиною першою   статті 3 Закону № 4452-VI врегульовано, що фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
Згідно частини друга статті 3    Закону N 4452-VI фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.
Відповідно до частини третьої   статті 3 Закону N 4452-VI   фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.
Положеннями частини першої-другої   статті 19 Закону N 4452-VI   визначено, що джерелами формування коштів Фонду є: 1) початкові збори з учасників Фонду; 2) регулярні збори з учасників Фонду; 3) спеціальний збір до Фонду; 4) доходи, одержані від інвестування коштів Фонду в державні цінні папери України; 4-1) кошти, залучені Фондом шляхом розміщення облігацій та/або видачі векселів Фонду; 5) доходи, одержані у вигляді процентів, нарахованих Національним банком України за залишками коштів на рахунках Фонду, відкритих в Національному банку України; 6) кредити, залучені від Національного банку України; 7) неустойка (штрафи, пеня), що стягується відповідно до цього   Закону; 8) кошти, що були внесені Національним банком України в розмірі 20 мільйонів гривень на день створення Фонду; 9) кошти з Державного бюджету України (у тому числі облігації внутрішньої державної позики); 11) благодійні внески, гранти, технічна допомога у грошовій або не грошовій формі, у тому числі від іноземних осіб; 11-1) кредити, залучені від небанківських фінансових установ та іноземних кредиторів; 12) кошти, отримані від виконання заходів, передбачених планом врегулювання, зокрема від продажу неплатоспроможного банку або перехідного банку, ліквідації банку; 13) доходи, отримані від надання позики на умовах субординованого боргу приймаючому банку; 13-1) доходи, отримані від надання кредиту перехідному банку відповідно до частини дванадцятої   статті 41-1 цього Закону; 14) гарантійні внески, перераховані учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом; 15) кошти, одержані від управління майном Фонду (у тому числі від відчуження, оренди тощо).
Кошти Фонду можуть формуватися з інших джерел, не заборонених законодавством України.
За правилами частин першої-другої статті 20 Закону N 4452-VI   Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності.
Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для: 1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього   Закону; 2) покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 2-1) погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (видачею); 2-2) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами; 3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду; 4) надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку; 7) надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої   статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої   статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно-правовими актами Фонду; 8) формування статутного капіталу перехідного банку; 10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом.
Частиною п`ятою   статті 20 Закону N 4452-VI   визначено, що на майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову.
Відтак, Фонд є юридичною особою публічного права, який не має рахунків у Державній казначейській службі України, на майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт.
За рішенням суду, на підставі якого видано виконавчий документ і за яким відкрито виконавче провадження по оскаржуваній у цій справі постанові, з урахуванням положень частини першої статті 139 КАС України, стягується на користь фізичної особи судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань Фонду.
За визначеннями, наведеними у статті 2 БК України, бюджетне асигнування – це повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Підпунктом 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Видатки бюджетних установ, щодо яких прийнято рішення про накладення на них арешту, дозволяється здійснювати в частині видатків, які статтею 55 цього Кодексу визначено як захищені, у разі зазначення про це у судовому рішенні.

Враховуючи наведене у взаємозв`язку із положеннями   Закону № 4452-VI   та   Закону № 1404-VIII,   слід прийти до висновку, що виконавчий лист про стягнення судового збору за рахунок бюджетних асигнувань, за яким боржником виступає Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, повинен виконуватися у відповідності до вимог Закону № 4901-VI та Порядку №845, а саме органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

На думку суду, сама по собі відсутність рахунку, відкритого в органі казначейства, у боржника   державного органу (установи), зазначеного у виконавчому листі, який виконується відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», не може бути підставою для повернення такого виконавчого листа без виконання на підставі підпункту 3 пункту 9 Порядку №845.

Згідно до пункту 9 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідач мав повернути виконавчий документ №500/5971/21, виданий Тернопільським окружним адміністративним судом 10.02.2022, стягувачу без прийняття до виконання, що є підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.12.2022 ВП №70612162.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України,  колегія   суддів,-
                                                  ПОСТАНОВИЛА:                    

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 року у справі №500/241/23 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 11.05.2023