ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/775/22  Номер провадження 22-ц/814/2988/23	Головуючий у 1-й інстанції Кравець С.В.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», ОСОБА_1 , на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 січня 2023 року
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором про надання послуг
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
У жовтні 2022 року позивач ТОВ «Авто Просто» в особі уповноваженого представника звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості у сумі 189 063,11 грн, з якої: 132 686,70 грн – заборгованість за Угодою № 345525 від 16.12.2010; 48 418,39 – інфляційні витрати та 7 958,02 грн – 3% річних.
Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 29.11.2022 у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 - відмовлено у зв`язку із смертю останнього.
Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 20 січня 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» борг за Угодою № 345525 від 16.12.2010 в розмірі 132 686,70 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» судовий збір в рівних частках, а саме по 870,60 грн з кожного.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог не погодився позивач, ТОВ «Авто Просто», та оскаржив його в апеляційному порядку через свого представника.
В апеляційній скарзі прохав рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат скасувати та ухвалити в зазначеній частині нове рішення. 
Вказували, що місцевим судом невірно застосовано вимоги ст. 625 ЦК України, суд невірно визначив дату, з якої проводилося нарахування 3% річних та індексу інфляції, помилково зазначивши дату як січень 2022 року, а не січень 2021 року.
Зазначили, що в разі незгоди із розрахунком позивача місцевий суд міг самостійно провести обрахування. 
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Місцевим судом установлено, що 16 грудня 2010 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_2 укладена Угода № 345525 (далі – Угода), шляхом підписання Додатку № 1 та № 2, предметом якої є надання учасникам послуг в системі «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля (стаття 1) (а.с. 10).
27.05.2014 ОСОБА_5 отримав у власність автомобіль КІА RІО, 2013 року випуску, вартістю 168 300,00 грн, та зареєстрував його на своє ім`я (а.с. 19, 20, 24).
08.05.2014 між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким останні зобов`язалися відповідати перед кредитором у разі невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за Угодою, як солідарні боржники, з терміном дії 9 років з дня підписання договору (п. 1.2, 4.4) (а.с. 15-16).
З розрахунку платежів вбачається, що ОСОБА_5 станом на липень 2022 рік сплатив чистого внеску 149 669,89 грн, внески в оплату послуг + ПДВ 106 507,3 грн; внесок зі страхування автомобіля 35 301,41 грн; страховий внесок (страхування життя) 16 335,48 грн, а всього 319 075,60 грн (а.с. 27-29).
Згідно з пунктом 14.5 Додатку № 2 до Угоди якщо учасник, який отримав автомобіль, не сплатить два або більше послідовних або вибіркових повних внесків, то такий учасник за платіжною вимогою «Авто Просто» зобов`язаний повністю одноразово достроково сплатити всі несплачені внески згідно з графіком протягом 10 календарних днів.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення вартості автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що предметом договору, укладеного між сторонами, є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Авто Так».
Оскільки Угодою № 345525 від 16 грудня 2010 року передбачено, що учасник сплачує вартість отриманих послуг періодичними платежами, то відповідно до ст. 8 ЦК України до цих правовідносин слід застосувати норми частини другої ст. 1050 ЦК України, згідно з якими якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
За змістом позовної заяви відповідач-1 сплатив позивачу 120 із 120 внесків в оплату послуг, тобто повністю, і 79,0339% із 116,61585% в оплату чистих внесків (відсоток від поточної ціни автомобіля), а тому борг становить 37,5820% в оплату чистих внесків в розмірі 132 686,70 грн (353 059,20 х 37,5820%).
Отже, враховуючи те, що відповідач-1 не виконав належним чином зобов`язання перед позивачем за Угодою № 345525 від 16.12.2010 та не сплатив 37,5820% в оплату чистих внесків в розмірі 132 686,70 грн вартості придбаного автомобіля, на що позивач розраховував при укладенні договору, тобто допустив порушення сплати чергових платежів, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню, а тому з відповідачів, солідарно необхідно стягнути вказану суму на користь позивача.
В зазначеній частині судове рішення не оскаржується в апеляційному порядку, а отже не переглядається. 
Щодо доводів позивача про стягнення інфляційних втрат на 3% річних, судом першої інстанції зазначено наступне.
Оскільки в Угоді сторони чітко зазначили, що кількість внесків становить 120, які сплачуються щомісячно, а відтак суд погоджується з доводами позивача про те, що термін дії договору становив 10 років, водночас вважає, що він припинив свою дію 15.12.2020.
Отже, починаючи з дати закінчення терміну дії договору кредитор має право на стягнення грошової суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
У своєму позові, позивач зазначив, що станом на 01.01.2021 заборгованість відповідача перед позивачем становила 153 686,54 грн, а тому з січня по серпень 2022 року він підрахував середній рівень інфляції і визначив до стягнення 48 418,39 грн інфляційних втрат. Крім цього, порахував кількість днів прострочення, що становило 630 днів, і визначив 3% річних у розмірі 7 958,02 грн.
Водночас, місцевий суд не погодився з наведеним позивачем розрахунком, з огляду на те, що інфляційні нарахування та 3% річних повинні розраховуватися, виходячи з простроченої суми боргу, з дати прострочення по час розрахунку, але з урахуванням сплачених за цей період коштів.
Так, позивач не довів та не надав суду доказів розміру заборгованості, яка існувала станом на час закінчення терміну дії договору, зокрема і графіку щомісячних платежів, які повинен був здійснювати відповідач-1.
Визначена в позові сума заборгованості в розмірі 153 686,54 грн не підтверджується жодними доказами. Крім цього, розраховані позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України втрати за період з 01.01.2021 по серпень 2022 року не враховували сплачену відповідачем суму в розмірі 21 000,00 грн платежами по 1 500,00 грн в різні місяці, тоді як їх слід розраховувати за виключенням певної суми сплаченої у тому чи іншому місяці, що відповідно впливало б на врахування за той чи інший місяць індексу інфляції, а також на кількість днів прострочення.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, у позивача з 01.01.2021 виникло право на отримання грошових сум за ст. 625 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
У частинах першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав до місцевого суду розрахунок 3% річних та індексу інфляції, обрахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, виходячи із суми боргу за Угодою 153 686,54 грн за період з 01.01.2021 по 22.09.2022.
Місцевий суд установив, що даний розрахунок проведений без врахування сплачених відповідачами платежів. 
Встановивши вказані обставини місцевий суд мав право в межах своїх повноважень, визначених ч. 5 ст. 12 ЦПК України, витребувати у відповідача належний розрахунок, однак цього не зробив.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.05.2023 було витребувано у позивача у справі розрахунок сум за ст. 625 ЦК України з урахуванням проведених платежів.
15.05.2023, на виконання ухвали апеляційного суду про витребування доказів, представником позивача надано розрахунок сум по ст. 625 ЦК України та докази надіслання цього розрахунку відповідачам.
Для дотримання принципу змагальності, з метою надання достатнього часу відповідачам на ознайомлення із наданим розрахунком та можливості подати свої заперечення (за наявності), ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16.05.2023 відкладено судове засідання 16.05.2023 на 25.05.2023. 
Станом на 25.05.2023 заперечень від відповідачів щодо правильності даного розрахунку до апеляційного суду не надходило.
Розрахунок проведено на суму боргу 132 686,70 грн за період з 01.01.2021 до 30.08.2022. Розмір інфляційних витрат з врахуванням сумарного індексу інфляції 1,31504636 склав 41 802,46 грн, а розмір 3% річних за цей період – 6 619,79 грн. 
З урахуванням вищезазначених висновків, зазначений розрахунок не суперечить вимогам закону та не порушує права відповідачів, тому вказані суми підлягають стягненню на користь позивача.
Рішення в частині відмови у стягнення сум за ст. 625 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. 
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду, рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні грошових сум за ст. 625 ЦК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.
В іншій частині (стягнення боргу за угодою) рішення суду першої інстанції не оскаржується, а отже, не переглядається апеляційним судом.
Щодо перерозподілу судового збору.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подачу позову до суду ТОВ «Авто Просто» сплачено судовий збір у сумі 2 835,95 грн (1,5% від ціни позову – 189 063,11 грн) (а.с. 1, 33).
За подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції ТОВ «Авто Просто» сплачено судовий збір у сумі 4 253,92 грн (150% судового збору, що підлягав сплаті за подачу позовної заяви).
Судові витрати, понесені позивачем у вигляді сплати судового збору, підлягають стягненню з відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог (95%) у загальній сумі 6 735,37 грн (2 694,15 грн за подачу позову + 4 041,22 грн за подачу апеляційної скарги), а саме по 3 367,69 грн з кожного. 
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», ОСОБА_1 , - задовольнити частково. 
Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 20 січня 2023 року в оскаржуваній частині (відмови у стягненні індексу інфляції та 3% річних) – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. 
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» за період з 01.01.2021 по 30.08.2022 суму інфляційних витрат у розмірі 41 802,46 грн, а також 3% річних у розмірі 6 619,79 грн, а всього 48 422,25 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» судовий збір по 3 735,69 грн з кожного. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд, лише у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 25 травня 2023 року.

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді                 Т.В. Одринська

В.П. Пікуль