16.05.23
22-ц/812/458/23
Справа №487/1404/22
Провадження № 22-ц/812/458/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

09 травня 2023 року                                                                 м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
за участі позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Павловою Ж.П., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:
06 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 13 жовтня 2021 року між ним та ОСОБА_2 було укладено у простій формі договір позики, шляхом написання відповідної розписки.
Згідно написаної власноручно розписки, ОСОБА_2 взяв у нього у борг грошові кошти у розмірі 280 000 грн., що еквівалентно на день написання розписки складало 10 650 доларів США. Кінцевим терміном повернення грошових коштів є 13 листопада 2021 року, а у разі неповернення грошових коштів в указаний термін, сума заборгованості збільшується за кожний день на 1%.
Проте відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за вказаним договором позики не виконав, взяті кошти у розмірі 280 000, 00 грн. вчасно не повернув, а тому повинен також сплатити пеню у розмірі 1% за кожний день прострочення у розмірі 8929 грн. 32 коп., 3 % річних у розмірі 1518 грн.90 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1680 грн., починаючи з 16 листопада 2021 року по 20 січня 2022 року на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.
Приймаючи до уваги вищевикладене та з врахуванням змінених позовних вимог, позивач остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за укладеним у простій формі договором позики у розмірі 280 000 грн. 00 коп.; пеню у розмірі 1 282 400 грн.00 коп., інфляційні витрати у розмірі 79520 грн., за період з 13 листопада 2021 року по 13 лютого 2023 року, а всього: 1 641 920 грн. 00 коп.
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 13 жовтня 2021 року у розмірі 429 520 грн.: тіло заборгованості у розмірі 280 000 грн., пеня у розмірі 70 000 грн., інфляційні витрати у розмірі 79520 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 4295 грн. 20 коп.
Мотивуючи рішення суд першої інстанції вказав, що після настання визначених сторонами дати - 15 листопада 2021 року, відповідач грошові кошти у повному обсязі позивачу у визначений борговим документом строк не повернув, отже свого обов`язку щодо виконання боргових зобов`язань не виконав. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
З розрахунку позивача зазначеного в позовній заяві, вбачається, що за період з 13 листопада 2021 року по 13 лютого 2023 року заборгованість за сумою боргу становить 1 641 920 грн.00 коп., з яких: заборгованість за основним боргом 280 000 грн., пеня у розмірі 1 282 400 грн., інфляційні витрати у розмірі 79520 грн.
Судом установлено, що відповідач не виконав умови договору щодо повернення суми позики разом із нарахованими на них пенею, інфляційними втратами, отже позивач має право вимагати від відповідача сплату пені, розмір та строк нарахування якої сторони визначили у договорах позики.
Разом з тим, суд першої інстанції встановивши, що розмір заборгованості за тілом позики за розпискою складає 280 000 грн., а розмір пені становить 1 282 400 грн., що в п`ять разів перевищує суму заборгованості за тілом позики, з врахуванням вимог частини 3 статті 551 ЦПК України дійшов висновку про зменшення розміру пені до 70 000 грн., оскільки визначений ним (судом) розмір, відповідає принципам добросовісності, справедливості й пропорційності.
З огляду на викладене та враховуючи те, що при пред`явлені позову позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати нараховані на тіло кредиту в розмірі 79520 грн., то суд вважає, що з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції вважав підставним стягнення вказаних витрати саме в такій сумі в межах позовних вимог.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині зменшення до стягнення пені ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу та посилаючись на необґрунтованість рішення суду в частині зменшення розміру пені, порушення норм матеріального права, просив про його зміну в частині стягнення пені, стягнувши з ОСОБА_2 на його користь пеню у розмірі 1 262 800 грн., залишивши судове рішення в іншій частині без змін.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що позичальник ОСОБА_2 , відповідно до написаної власноручно розписки від 13 жовтня 2021 року в односторонньому порядку взяв на себе зобов`язання, а саме: повернути грошові кошти у розмірі 280 000, 00 гривень, а також взяв зобов`язання щодо сплати пені у розмірі 1% за кожний день прострочення; 3 % річних та інфляційні витрати за період, починаючи з 13 листопада 2021 року по 6 лютого 2023 року - це 451 доби.
У зв`язку з чим, ним і було здійснено розрахунок пені за 451 день у загальному розмірі 1 262 800.00 грн.
Однак, судом першої інстанції під час винесення оскаржуваного судового рішення не було враховано вказане вище, що договір позики за своєю природою є реальним та одностороннім, оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення відповідної дії.
Вказує, що відповідач по справі ОСОБА_2 повинен виконати свої зобов`язання у повній мірі, у тому числі, сплатити пеню за прострочення виконання зобов`язань за 451 день.
Крім того, судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення не було враховано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ід, згідно з яким період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.
Зокрема, відповідач ОСОБА_2 не просив зменшити розмір неустойки, а отже суд першої інстанції безпідставно застосував частину 3 статті 551 ЦК України.
Відзив від відповідача на час розгляду справи апеляційним судом не надходив.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Зважаючи на приписи пункту 4 частини 8 статті 128, частини 2 статті 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності відповідача.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Рішення суду в частині стягнення суми основного боргу та інфляційний втрат позивачем не оскаржується, а тому відповідно до приписів статті 367 ЦПК України його законність і обґрунтованість апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з вимогами частини першої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших нормативних актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 13 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики у простій письмовій формі шляхом написання розписки, згідно з яким ОСОБА_2 отримав в борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 280000 грн. (еквівалент 10650 доларів США) та зобов`язувався повернути їх до 15 листопада 2021 року, а у разі недотримання цього зобов`язання в зазначений термін сума збільшується кожен день на 1% в математичній прогресії. Викладене підтверджується оригіналом боргової розписки від 13 жовтня 2021 року, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.36).
Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором у вказаній у розписці строк не виконав. Не виконано вказане зобов`язання і на час звернення позивача до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних щодо стягнення основної суми боргу, інфляційних втрат та пені. Рішення суду в частині стягнення суми основного боргу та інфляційний втрат позивачем не оскаржується, а тому відповідно до приписів статті 367 ЦПК України його законність і обґрунтованість апеляційним судом не перевіряється.
Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилався на те, що позичальник своєчасно не повернув кошти, а тому він зобов`язаний сплатити неустойку (пеню), яка нараховується від дня, коли кошти мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві та просив стягнути на свою користь з відповідача пеню за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань у розмірі 1 282 400 грн., та навів у позові відповідний розрахунок.
Суд першої інстанції, встановивши, що розмір пені 1 282 400 грн., у п`ять разів перевищує суму заборгованості за тілом позики 280 000 грн., з врахуванням вимог частини 3 статті 551 ЦК України вважав за можливе зменшити розмір неустойки до 70 000 грн.
Так, статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до положень статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.
За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо (ст. 11 ЦПК України).
Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, положення частин 3 статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 185/1265/17, від 28 травня 2020 року у справі № 355/680/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 754/136/16, від 15 квітня 2020 року у справі № 367/3875/16-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 756/1853/15-ц.
Так, сума основного боргу за договором позики становить 280 000 грн., а неустойка (пеня), яка розрахована позивачем, і яку він просить стягнути - 1 282 000 грн.
Враховуючи, що розмір неустойки у п`ять разів перевищує розмір боргу відповідача за договором суд першої інстанції, дотримавшись принципу пропорційності правомірно застосував право на її зменшення. 
Посилання позивача на відсутність клопотання заінтересованої особи щодо застосування судом положень частин статті 551 ЦК України в цій частині є помилковим та не ґрунтується на вимогах закону.
Більш того, про можливість вирішення такого питання судом з власної ініціативи свідчать відповідні висновки Верховного Суду, висловлені у постановах Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 902/538/18, 17 листопада 2021 року у справі № 757/19/19, 22 лютого 2022 року у cправі № 924/441/20. 
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, який доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Перевіряючи розрахунок позивача щодо пені, суд першої інстанції хоча і не звернув увагу на вищевказані вимоги Закону, період нарахування пені, який включає час і період після введення воєнного стану, проте його остаточний висновок про наявність підстав для зменшення пені є правильним.
Посилання в апеляційній скарзі щодо невідповідності рішення суду першої інстанції правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) колегія суддів апеляційного суду відхиляє, оскільки оскаржуваним рішення враховано пеню за весь час прострочення заборгованості, проте її розмір зменшено у відповідностідо частини 3 статті 551 ЦК України.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо невірної оцінки судом обставин для необхідності зменшення розміру неустойки, як і не містить будь-яких інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості рішення суду.
За вказаних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення неустойки.
Відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2023 року залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Ж.М. Яворська

Судді                                                                        Т.М. Базовкіна 

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 16 травня 2023 року.