КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                     
Справа № 757/11769/22-ц                                         Головуючий у 1 інстанції: Бусик О.Л. 
Провадження № 22-ц/824/6827/2023                       Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 травня 2023 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                           Шебуєвої В.А., 
суддів                                   Крижанівської Г.В., Матвієнко Ю.О.,
секретар                                        Шевченко Т.В.,
 
розглянувши апеляційну скаргу адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про розірвання депозитного договору та стягнення коштів,-
 
в с т а н о в и в:
 
22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», про розірвання депозитного договору та стягнення коштів. Зазначила, що 03 січня 2013 року між нею та АТ КБ «Приватбанк» у Кримському регіональному управлінні АТ КБ «ПриватБанк» укладений депозитний договір № SAMDN25000731918966 «Депозит+12 міс.» з виплатою суми вкладу та 18 % річних процентів в кінці терміну дії договору, строком на 12 місяців - до 03 січня 2014 року включно. Дія договору автоматично продовжувалася. Навесні 2014 року в зв`язку з анексією Автономної Республіки Крим АТ КБ «ПриватБанк» позбавив її права безперешкодно користуватись своїми грошовими коштами, відмовився від виконання розпоряджень про перерахування і видачу відповідних сум з рахунків і проведення інших операцій за рахунками, заблокувавши доступ до них. У жовтні 2021 року вона звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про повернення коштів, але вона була проігнорована,  фактично банк відмовив у поверненні усіх належних їй сум грошових коштів за договором банківського вкладу. З урахуваннм заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд розірвати депозитний договір № SAMDN25000731918966 від 03 січня 2013 року та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь заборгованість за вказаним договором банківського вкладу: 120 000,00 грн - не повернуту суму вкладу, 1 834,52 грн. - нараховані, але не виплачені проценти, 200 416,44 грн. - не нараховані та не виплачені проценти за період з 04 березня 2014 року по 07 липня 2022 року, а також 6 550,63 грн. - 3 % річних за період з 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року, 50 701,04 грн. - інфляційні втрати із жовтня 2021 року по травень 2022 року,  1 449 383,87 грн. - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором банківського вкладу № SAMDN25000731918966 від 03 січня 2013 року в розмірі: 120 000,00 грн. - неповернута сума вкладу, 1 834,52 грн. - нараховані, однак не виплачені проценти, 29 589,04 грн. - не нараховані та не виплачені проценти з моменту пролонгації депозитного договору, а також 3 % річних в сумі 3 235,91 грн., та інфляційні нарахування в розмірі 25 014,26 грн. за порушення умов грошового зобов`язання. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 1 796,74 грн. 
На рішення суду першої інстанції, представники ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» подали апеляційні скарги. 
Представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить змінити рішення  суду першої інстанції в частині стягнення процентів за договором, трьох процентів річних, інфляційної складової та пені, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за період з 04 березня 2014 року по 07 липня 2022 року в розмірі 200 416,44 грн., 3 % річних за період з 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року в розмірі  6 550,63 грн., інфляційні втрати за період з жовтня 2021 року по травень 2022 року в розмірі 50 701,04 грн., пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», зменшивши її на підставі положень ст. 551 ЦК України та  задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору. На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно вважав розірваним договір банківського вкладу № SAMDN25000731918966 від 03 січня 2013 року у 2015 році з моменту отримання банком заяви ОСОБА_1 про вдачу належних їй коштів. Заява ОСОБА_1 не відповідала встановленим для її оформлення вимогам Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, відповідно до яких підпис на заяві мав бути посвідчений або керівником відділення або нотаріально. Саме по собі звернення ОСОБА_1 із заявою до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів не може свідчити про його договірне розірвання, адже його дія припиняється виключно з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом із відсотками. У судовому порядку договір розірвано не було, а добровільне розірвання з боку АТ КБ «ПриватБанк» так і не відбулося, адже відповідачем не було виконано передумови розірвання договорів. Суд першої інстанції не врахував сталу судову практику  у питанні стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої нарахування пені має здійснюватися до дня фактичного повернення коштів.
Представник АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити про відмову в задоволенні позову. Посилається  з порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи АТ КБ «Приватбанк», що новим боржником за договором банківського вкладу є ТОВ «ФК «Фінілон», з яким  17 листопада 2014 року АТ КБ «Приватбанк» укладений договір про переведення боргу. Від ОСОБА_1 не надходило будь-яких письмових заперечень щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», згідно з розміщеним на офіційному сайті банку 30 січня 2015 року повідомлення у відповідності до п. п. 1.1.7.58. та 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг. Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року укладений з дотриманням всіх належних та встановлених законодавством  необхідних умов для укладення такого виду правочину. Отримання згоди  від кредиторів, грошової кошти яких були переведені на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» відбулося з повним дотриманням вимог чинного законодавства. Згода кредитора не має значення при укладенні такого договору, оскільки вона може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу. Також посилається на те, що ОСОБА_1 заявила позов зі спливом строку позовної давності, оскільки проценти за договором стягнуті по 12 серпня 2015 року, а позов поданий лише в жовтні 2021 року.
В апеляційній інстанції представники ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» підтримали апеляційні скарги та просять її задовольнити.
В судове засідання представник ТОВ «ФК «Фінілон»  не з`явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргапредставника АТ КБ «Приватбанк» підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є вкладником АТ КБ «Приватбанк». 
03 січня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» у Кримському регіональному управлінні укладений депозитний договір № SAMDN25000731918966 «Депозит+12 міс.», відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала банку 120 000,00 грн. на умовах сплати 18 % річних, строком на 12 місяців - до 03 січня 2014 року включно.
У 2014 році АТ КБ «Приватбанк» кошти на рахунках позивача були заблоковані у зв`язку з агресією Російської Федерації на території України.
27 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про повернення вкладу за депозитним договором № SAMDN25000731918966 від 03 січня 2013 року, яку відповідач отримав 12 серпня 2015 року.
Встановивши, що на час звернення до суду АТ КБ «Приватбанк» не виплатив належні ОСОБА_1 суми коштів   в добровільному порядку, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Суд стягнув з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором банківського вкладу № SAMDN25000731918966 від 03 січня 2013 року в розмірі: 120 000,00 грн. - неповернута сума вкладу, 1 834,52 грн. - нараховані, але не виплачені проценти, 29 589,04 грн. - не нараховані та не виплачені проценти з моменту пролонгації депозитного договору, а також 3 % річних в сумі 3 235,91 грн., та інфляційні нарахування в розмірі 25 014,26 грн. за порушення умов грошового зобов`язання.  У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1   суд відмовив.
В повному обсязі з рішенням суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.
Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України визначається, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (ч. 3 ст. 1058 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.
За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.
Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.
Частиною 1 ст. 1061 ЦК України визначено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1075 ЦК України договірбанківського рахункарозривається за заявою клієнта у будь-який час.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,  27 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про повернення вкладу за депозитним договором № SAMDN25000731918966 від 03 січня 2013 року. На час розгляду справи АТ КБ «Приватбанк» не виплатило належні ОСОБА_1 суми. А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність вимог позивачки про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу № SAMDN25000731918966 від 03 січня 2013 року.
Суд обґрунтовано відхилив посилання АТ КБ «Приватбанк», що новим боржником за договором банківського вкладу є ТОВ «ФК «Фінілон», з яким 17 листопада 2014 року був укладений договір про переведення боргу.
Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.  
Матеріали справи не містять згоди  ОСОБА_1 на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому є необґрунтованими та безпідставними доводи представника АТ КБ «ПриватБанк», що банк вже не є стороною за укладеним з ОСОБА_1  договором банківського вкладу.  Колегія суддів відхиляє посилання представника АТ КБ «ПриватБанк» на п. п. 1.1.7.58. та 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг від 01 червня 2014 року, оскільки вони не були  підписані ОСОБА_1 . Відсутність письмових заперечень ОСОБА_1 на переведення зобов`язань за депозитним договором № SAMDN25000731918966 від 03 січня 2013 року ТОВ «ФК «Фінілон», не свідчить про надання нею згоди на вчинення таких дій.
За таких обставин суд першоїінстанціїдійшов правильного висновку, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.
Висновки суду щодо переведення АТ КБ «ПриватБанк»  боргуТОВ «ФК «Фінілон» узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду   від 20 січня 2021 року в справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року в справі № 201/8704/19 та від 17 листопада 2021 року в справі № 755/17323/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року в справі №199/3152/20.
Колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_1 на помилковість висновків суду про розірвання  позивачкою договору банківського вкладу у 2015 році з моменту отримання банком заяви останньої про видачу належних їй коштів.
На думку представника ОСОБА_1 подана нею заява про розірвання договору банківського вкладу не може свідчити про розірвання договірних правовідносин, адже дія припиняється виключно з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом із відсотками. Такі  посилання представника ОСОБА_1 не відповідають положенням ч.ч. 1, 2 ст. 1060, ст. 1075 ЦК України, якими закріплено право на розірвання вкладником договору банківського вкладу на першу вимогу у будь-який час. При цьому положення ЦК України не визначають форму вимоги або заяви про розірвання договору банківського вкладу.
З наданих АТ КБ «Приватбанк до відзиву на позовну заяву » документів вбачається, що 27 липня 2015 року  ОСОБА_1   звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу (депозиту) № SAMDN25000731918966 від 03 січня 2013 року.Посилаючись на норми ст. ст. 1058, 1060 ЦК України просила вважати вказаний договір розірваним та  виплатити їй суму вкладу та нарахованих процентів. Дана заява була отримана АТ КБ «Приватбанк»  12 серпня 2015 року.
В ході розгляду справи судом ОСОБА_1  не спростувала вказаних обставин та не заперечувала, що дійсно 27 липня 2015 року подала вказану заяву АТ КБ «Приватбанк». ОСОБА_1 не довела, що звертаючись із даною заявою, вона бажала настання інших наслідків, ніж розірвання договірних відносин із АТ КБ «Приватбанк».  А тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 реалізувала своє право на розірвання договору депозиту в односторонньому порядку шляхом подання вказаної заяви, що виключає підстави розірвання договору банківського вкладу у судовому порядку.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення  вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» процентів за період з 04 березня 2014 року до 12 серпня 2015 року. Виплата передбачених п. 1 договору та встановлених ст. ст. 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договору вкладу.
Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог  ОСОБА_1 про стягнення пені відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами припинилися договірні правовідносини за вказаним договором банківського вкладуз 12 серпня 2015 року, а тому пеня з 12 серпня 2015 року відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає нарахуванню.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального права та висновкам Великої палати Верховного Суду.
Відповідно до положень ст. ст. 549, 551, 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
У ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.
Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.
Якщо вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
При цьому звернення вкладника із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення суми вкладу і виплату нарахованих процентів не виключає можливості стягнення пені відповідно до  ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
У постанові від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відтак, ОСОБА_1 має право на стягнення з АТ КБ «Приватбанк» пені в розмірі 3 % від розміру невиплачених процентів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів.
Позивачка ОСОБА_1 просила стягнути пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року, що складає 259 днів. Відповідно до наведених судом розрахунків загальний розмір невиплачених позивачці процентів склав 31 423,56 грн. (1834,52 грн. + 29589,04 грн.).
Відтак, ОСОБА_1 має право на стягнення за вказаний період пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення в розмірі 244 161,06 грн. (31 423,56 грн. х (256 х 3%)).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20 зазначила, що у разі якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (ч. 3 ст. 551 ЦК України).
Отже, зміст ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Вказана норма діє для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції.
Колегія суддів також враховує, що неустойка має виконувати функцію забезпечення виконання зобов`язання та не може бути засобом збагачення. 
На думку колегії суддів вказаний розмір пені підлягає зменшенню до розміру заборгованості за процентами за договором банківського вкладу, а саме, до  31 423,56 грн.
Колегія суддів відхиляє посилання представника АТ КБ «ПриватБанк» про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності.
Відповідно до положень ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Пунктом  2 ч. 1 ст. 268 ЦК України визначено, що позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.
Відтак, оскільки предметом спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами вкладів, а нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється. 
Такі висновки узгоджуються із висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року в справі № 363/3965/15.
Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 31 423,56 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 ,  задовольнити частково.
Скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 31 423,56 грн.
В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 03  травня 2023 року. 

Суддя-доповідач                                                     Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                            Крижанівська Г.В.
 
                                                                               Матвієнко Ю.О.