ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/796/23 Справа № 191/1268/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Твердохліб А.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця  ОСОБА_2 про розірвання договору оренди, –

ВСТАНОВИЛА:

       У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,160 га, розташована на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області.
       17 квітня 2018 року між ним і ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, відповідно до умов якого позивач передав належну йому земельну ділянку в оренду відповідачу.
       Пунктом 5 «Орендна плата за земельну ділянку» Договору оренди земельної ділянки передбачено, що розрахунковий розмір орендної плати за оренду земель по договору становить 9 463, 88 грн (без урахування індексації), податковим агентом виступає орендар, переодичність внесення орендної плати - один раз на рік, розрахунки закінчуються 31 грудня, у розмір орендної плати не входить податок на землю.
       Між тим, станом на 2020 рік існує заборгованість по орендній платі і відповідач на прохання позивача виплатити кошти не реагує, ніяких поясненнь з цього приводу не надає.
       На думку позивача, вбачається систематичне невиконання відповідачем договірних зобов`язань, а саме несвоєчасна сплата орендної плати та податків з моменту укладання договору і до 2021 року включно, що може бути підставою для розірвання укладеного між сторонами договору оренди землі.
       У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд розірвати укладений між ним і відповідачем договір оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року, кадастровий номер земельної ділянки 1224886400:01:001:0145, та повернути земельну ділянку у стані придатному для цільового призначення.
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору оренди – відмовлено.
       Не погодившись з таким рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
       Відповідач, відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що копією державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №087029 підтверджується факт належності позивачу на праві власності земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,160 га, розташованої на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області.
       Згідно копії договору оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року між сторонами було укладено вказаний договір, на підставі якого позивач передав відповідачу в оренду земельну ділянку, кадастровий номер 1224886400:01:001:0145, на 10 років.
       Розділом 5 «Орендна плата за земельну ділянку» зазначеного договору оренди земельної ділянки передбачено, що розрахунковий розмір орендної плати за оренду земель по договору становить 9 463, 88 грн (без урахування індексації), податковим агентом виступає орендар, переодичність внесення орендної плати - один раз на рік, розрахунки закінчуються 31 грудня, у розмір орендної плати не входить податок на землю.
       Згідно наданих представником відповідача відомостей на видачу орендної плати за паї, відповідач 14 листопада 2018 року сплатив позивачу орендну плату за пай в розмірі 7 618, 40 грн (з урахуванням ПДВ і військового збору); 20 листопада 2019 року позивач отримав орендну плату в розмірі 7 618, 40 грн; 28 грудня 2020 року позивачу було сплачено орендну плату в розмірі 7 618, 40 грн. Вказані відомості містять підпис позивача про отримання орендної плати.
       Також платіжними дорученнями підтверджується факт того, що відповідач сплачував до Державного бюджету України суму прибуткового податку 18 % від розміру належної позивачу орендної плати, яка складала 1 703, 50 грн, а також 1,5 % військового збору, сума якого складала 141, 96 грн.
       Крім того, згідно копій наданих суду накладних відповідач у 2018 і 2020 роках надавав позивачу сільськогосподарську продукцію – пшеницю і ячмінь.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема, систематичної несплати відповідачем орендної плати, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до статті 14 Конституції України, статті 1 ЗК України земля – є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
       Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
       Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
       Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року, передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
       Згідно зі статтею 13 вказаної редакції Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
       Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року, істотними умовами договору оренди землі: є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
       Згідно з положеннями ст.ст.21, 22 зазначеної редакції Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати.
       Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року, визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
       Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
       Аналіз вищевказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.
       У своїй скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції надав перевагу доказам, які були надані відповідачем і відхилив належні та допустимі докази позивача, не зазначивши з яких мотивів це зроблено. При цьому, скаржник стверджує, що місцевий суд при неповно та всебічно з`ясованих обставинах справи дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні даного позову.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи ОСОБА_1 , з наступних підстав.
       У постанові Верховного Суду від 10 вересня 2021 року у справі №650/628/19-ц зроблено висновок, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       У справі, яка переглядається, судом першої інстанції було установлено, що в обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що орендну плату він від відповідача протягом декількох років не отримував, а підписи у відомостях на видачу орендної плати за паї йому не належать.
       Натомість, в підтвердження вказаним фактам позивач не надав суду жодного належного і допустимого доказу.
       Разом з тим, згідно матеріалів справи, судом першої інстанції позивачу було роз`яснено його право заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, проте останній своїм правом не скористався і такого клопотання суду не заявив.
       Крім того, факт звернення ОСОБА_1 до відповідача з проханням виплатити орендну плату також є недоведеним, оскільки позивачем не надано суду жодного доказу такого звернення, зокрема, доказів направлення поштових чи електронних листів на ім`я відповідача.
       Таким чином, з урахуванням вищезазначених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні даного позову, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Також колегія суддів погоджується з висновками районного суду в частині відхилення доводів позивача щодо несплати відповідачем податків, з огляду на наступне.
       Відповідно до п.п.14.1.180 ст.14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це, зокрема юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом ІV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом ІV цього Кодексу.
       Так, платіжними дорученнями, які містяться у матеріалах даної справи, підтверджується факт того, що відповідач сплачував до Державного бюджету України суму прибуткового податку 18 % від розміру належної позивачу орендної плати, яка складала 1 703, 50 грн, а також 1,5 % військового збору, сума якого складала 141, 96 грн.
       Водночас, земельний податок віднесений ПК України до розділу XII (податок на майно), який не визначає податкових агентів платниками цього податку, а передбачає, що платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, якими в розумінні зазначеного Кодексу є юридичні та фізичні особи, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп.14.1.72 ст.14, ст.269 ПК України).
       Отже, оскільки умовами укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки передбачено обов`язок відповідача утримувати із належної позивачу орендної плати лише податки, передбачені для податкового агента, про що зазначено в п.5.1 вказаного договору, то земельний податок до таких податків не відноситься і обов`язку щодо його сплати відповідач не несе.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки міськрайонний суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу та надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин.
       При цьому, згідно матеріалів справи, місцевим судом було вжито всі процесуальні заходи в межах ЦПК України на встановлення обставин наявності або відсутності підстав для розірвання договору оренди, зокрема, витребувано докази у справі та роз`яснено позивачу його право заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.
       Між тим, сторона позивача, реалізуючи своє право на доказування, не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, в цілому зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року — залишити без змін.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова