ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 червня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 732/1045/22
Головуючий у першій інстанції - Лиманська  М. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/879/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2023 року (місце ухвалення - м. Городня, дата складання повного рішення - 24.04.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди,
                                     В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р.Р. звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СГ «ТАС» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позову посилався на те, що 29.09.2020, близько 19 години 50 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки „HONDA", модель „CH-V", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Польовій в с. Ясенівка Чернігівського (до реформування Городнянського району) Чернігівської області у напрямку м. Городня Чернігівської області, не впорався з керуванням автомобілем і здійснив наїзд на велосипед під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в попутному напрямку. 
Вказує, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 16 від 08.04.2021 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, та які знаходяться в прямому причинному зв`язку із скоєною ДТП та її наслідками. Також позивачу була встановлена І група інвалідності. 
Як зазначає позивач, за фактом вчинення ОСОБА_2 вказаної дорожньо-транспортної пригоди Чернігівським відділом поліції ГУНП України в Чернігівській області 30.09.2020 було внесено відомості до ЄДРДР за ч.1 ст. 286 КК України і станом на момент звернення до суду з цим позовом досудове розслідування триває.
Позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоду, пов`язану з лікуванням, шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності, шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності, та моральну шкоду. 
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки „HONDA", модель „CH-V", реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована в ПрАТ „СГ „ТАС" згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів (поліс №АО6829502).
Стверджує, що у зв`язку із настанням страхового випадку позивач письмово звертався до відповідача з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, проте страхової виплати не отримав. 
Посилаючись на те, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована відповідачем, представник позивача вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу страхове відшкодування, тому просить стягнути з відповідача шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі згідно з наведеним у позовній заяві розрахунком.
У позові представник  ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р.Р. просить стягнути з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_1 : 180000,00 грн - страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності позивача; 14181,86 грн - страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності; 19872,65 грн - страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням позивача; 10702,73 грн -  страхового відшкодування моральної шкоди; 67427,17 грн - судових витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Городнянського районного суду від 12.04.2023 позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СГ «ТАС» про відшкодування шкоди, задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ „СГ „ТАС" на користь ОСОБА_1 180000,00 грн страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працезданості; 14090,86 грн - страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності; 16928,84 грн - витрат на лікування; 10550,98 грн - на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду обґрунтовано тим, що судом не встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_1 або непереборної сили, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача, у зв`язку з чим страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Також за висновком суду, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні, тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні судом страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду. Тому суд дійшов висновку, що невиплата страховиком ПАТ „Страхова група „ТАС" страхового відшкодування позивачу є неправомірною, й належні до виплати суми страхового відшкодування підлягають стягненню в судовому порядку.
Додатковим рішенням Городнянського районного суду від 02.05.2023стягнуто з ПрАТ «СГ`ТАС» на користь ОСОБА_1 15000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ПрАТ «СГ «ТАС» на підставі довіреності В. Ніколаєв звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Городнянського районного суду від 12.04.2023.
За доводами скарги, рішення суду підлягає скасуванню з підстав неповноти з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.
Заявник посилається, що позивач в порушення ст. 33-1 та ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961 -IV) не надав страховику всі документи. необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та не надав документального підтвердження того, що по справі дорожньо-транспортної пригоди завершене кримінальне провадження № 12020270110000341 та прийняте рішення, яке набрало законної сили, та не встановлено винну особу у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.
Наголошує, що у спірних правовідносинах ЦК України є загальним нормативно-правовим актом, а Закон № 1961 -IV є спеціальним нормативно-правовим актом і при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Закон № 196І-ІV визначає спеціальні до ЦК України строки виплати страхових відшкодувань у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому саме спеціальний закон підлягає застосуванню при відшкодуванні страховиком шкоди, заподіяної смертю особи при експлуатації наземних транспортних засобів.
Тому заявник вважає, що відсутність інформації про набрання законної сили рішення у кримінальній справі щодо спірної дорожньо-транспортної пригоди зумовлює припинення перебігу строку прийняття страховиком рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування, тобто на момент розгляду цієї справи позбавляє обов`язку страхову компанію провести страхову виплату.
Як вказує заявник, позивач у позовній заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається в порушення  п.5 ч.3 ст. 175 та ст. 81 ЦПК України.
На переконання заявника, оскаржуване рішення суду першої інстанції є передчасним, оскільки по кримінальному провадженню №12020270110000341 справа не розглянута та рішення не ухвалено, а надані позивачем докази не замінюють вирок суду у кримінальному провадженні або ухвалу про закриття кримінального провадження. Тому вважає, що суд першої інстанції всупереч нормам матеріального та процесуального права не взяв до уваги доводи ПрАТ «СГ «ТАС» про неможливість прийняття рішення у справі до моменту набрання рішення у кримінальному провадженні законної сили, оскільки факти встановлені під час розгляду кримінальної справи щодо наявності чи відсутності вини водія, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем, у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, буде залежити наявність або відсутність обставин, що є підставами для задоволення або відмови в задоволенні позовних вимог у цій справі.
В обґрунтування вказаних доводів скарги, заявник посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17.
За доводами скарги, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ «СГ «ТАС» 180000,00 грн страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, 14090,86 грн страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності, не узгоджується з нормами чинного законодавства України та нормами спеціального Закону № 1961-ІV, оскільки в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримав стійку втрату працездатності - 1 група інвалідності, тому вважає, що стягнення 14090,86 грн страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності є необґрунтованим, оскільки згідно норм спеціального Закону № 196I-IV, ОСОБА_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди може отримати або за тимчасову втрату працездатності, або за стійку втрату працездатності.
Також заявник посилається, що при укладенні Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів товариство взяло на себе зобов`язання здійснити страхову виплату на користь потерпілої особи, а не відшкодувати шкоду заподіяну каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, а отже п. 2 ч. 1. ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» не може бути застосована, оскільки у ПрAT «СГ «ТАС»  не є завдавачем шкоди, а виконує виключно договірне зобов`язання перед страхувальником.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1   до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 29.09.2020 близько 19 год.50 хв. у с. Ясенівка Городнянського району Чернігівської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки „HONDA", модель „CH-V", реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , та велосипедиста ОСОБА_1 , внаслідок чого велосипедист отримав тілесні ушкодження та був доставлений до Городнянської ЦРЛ. За вказаним фактом до ЄДРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, кримінальне провадження №12020270110000341.
Вбачається, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 п.2.3.б, п.13.1., п.12.1. Правил дорожнього руху України і за результатами перевірки учасників ДТП на стан алкогольного сп`яніння виявилось, що водій автомобіля ОСОБА_3 був тверезий, велосипедист ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння. 
За матеріалами справи, у провадженні слідчих СВ Чернігівського районного управління поліції ГУНП у Чернігівській області перебувають матеріали кримінального провадження №12020270110000341 від 30.09.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 29.09.2020, близько 19 години 50 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки „HONDA", модель „CH-V", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по вул. Польовій у с. Ясенівка Чернігівського (до реформуваня Городнянського району) Чернігівської області в напрямку м. Городня Чернігівської області, здійснив наїзд на велосипед під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в попутному напрямку, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений на стаціонарне лікування до медичного закладу. Станом на момент направлення листа досудове розслідування триває.
Зазначене вище підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 3020274417200623 від 29.09.2020 (а.с. 20-21 т. 1), Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 23 т. 1), листом старшого слідчого СВ Чернігівського районного управління поліції ГУНП  у Чернігівській області від 27.04.2021 (а.с. 22 т. 1).
Вказані у Витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань фактичні обставини дорожньо-транспортної пригоди, її наслідки підтверджуються наявними у справі доказами, і сторонами по справі не заперечуються.
З матеріалів справи убачається, що в результаті ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді краніо-хребетно-торако-скелетної травми, що включає: закриту черепно-мозкову травму зі струсом головного мозку; закриту хребетну спинномозкову травму, з переломами тіл 4 та 5 грудних хребців, ушкодженням та порушенням функції спинного мозку; переломи ребер 1,3,4,8,10,11 праворуч, 3,4 ліворуч, двобічний гідро пневмоторакс; двобічну посттравматичну нижньочасткову пневмонію; частковий розрив зв`язок лівого гомілково-ступного суглоба, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 16 від 08.04.2021 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Травма, виявлена у ОСОБА_1 , утворена внаслідок ДТП 29.09.2020 (а.с.186-189 т. 1).
Згідно з випискою № 1747 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 з 29.09.2020 по 30.09.2020 знаходився на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні у КНП „Городнянська ЦРЛ" з діагнозом: важка поєднана хребетно-спінально-абдомінальна травма, ураження спинного мозку. Травматичний спінальний шок ІІ ступеня. ЗЧМТ. Струс головного мозку (29.09.2020). Забій органів зачеревного простору, забій грудної клітки. Помірний гемоторакс справа. Осаднені рани ділянок лоба, волосистої частини голови. Алкогольне сп`яніння ( а.с.39-40 т. 1).
Згідно з випискою № 12280 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 з 30.09.2020 по 22.10.2020 знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП "Чернігівська обласна лікарня" Чернігівської обласної ради з діагнозом: поєднана краніо-хребетно-торако-скелетна травма. ЗЧМТ. Струс головного мозку. ЗХСТМ. Уламковий перелом тіла Th4 ІІІ ст. компресійний перелом Th5 ІІ ст.Перелом ребер 1,3,4,8,10,11 праворуч, 3,4 ліворуч. Двобічний гідро пневмоторакс. Двобічна посттравматична нижньочасткова пневмонія. Частковий розрив зв`язок лівого гомілкового-ступного суглоба. Нижній парапарез. Frankel C. (а.с.41-42,54 т. 1).
З виписки з історії хвороби стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_1 з 22.10.2022 по 05.11.2020 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КНП „Городнянська ЦРЛ" з діагнозом: наслідки важкої краніо-хребетно-торако-скелетної травми у вигляді консолідуючих переломів L4-L5, нижнього парапарезу з порушенням функцій тазових органів, з висхідною інфекцією сечовивідних шляхів (а.с.43 т. 1).
Згідно з витягами №158, 238 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 з 27.01.2021 по 08.02.2021 та з 09.02.2021 по 15.02.2021 перебував на лікуванні у неврологічному відділенні КНП „Городнянська міська лікарня" Городнянської міської ради з діагнозом: наслідки поєднаної краніо-хребетно-торако-скелетної травми. ЗЧМТ зі струсом головного мозку та ЗХСМТ з уламковим переломом тіла Т4 ІІІ ст. та компресійним переломом Т5 ІІ ст. з нижнім парапарезом, більш вираженим зліва, з вираженим порушенням функції опори та пересування, з порушенням функції органів малого тазу по центральному типу ( а.с.44-52,55-56 т. 1).
З матеріалів справи, а саме довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААБ №875516 вбачається, що ОСОБА_1 з 11.12.2020 до 01.01.2022 була встановлена І група інвалідності, причина інвалідності: загальне захворювання ( а.с.57 т. 1)
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки „HONDA", модель „CH-V", реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у АТ „Страхова група „ТАС" згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів на підставі полісу №АО6829502  (а.с. 93 т. 1).
Також судом встановлено, що 16.04.2021 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на підставі довіреності звернувся до ПрАТ „Страхова група „ТАС" із заявами про виплату ОСОБА_1 : страхового відшкодування шкоди, пов`язаної з витратами на лікування, в розмірі 19872,65 грн, страхового відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, у розмірі 9666,66 грн, страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності, у розмірі 180000 грн, а також із заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди у сумі 9483,33 грн (а.с.94-102 т. 1).
Листом ПрАТ „Страхова група „ТАС" від 05.05.2021 № 665 було повідомлено ОСОБА_1 про призупинення розгляду його заяв про виплату страхового відшкодування з посиланням на те, що ПрАТ „СТ "ТАС" не може прийняти рішення по справі, оскільки не має документального підтвердження завершення кримінального провадження та набрання рішенням у кримінальному провадженні законної сили (а.с.107-108 т. 1).
На підтвердження витрат, пов`язаних з придбанням медикаментів у зв`язку із лікуванням після травмування в дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_1 надав на адресу відповідача чеки, відповідно до яких, за твердженням позивача, загальна сума витрат останнього на придбання медикаментів для лікування травм, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 19872,65 грн (а.с.62-89 т. 1).
Позивачем у позовній заяві наведений розрахунок шкоди, заподіяної його здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у відповідності до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Звертаючись до суду з позовом, представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р.Р.  просив стягнути з ПрАТ «СГ «ТАС» шкоду, заподіяну внаслідок втрати годувальника та моральну шкоду, завдану каліцтвом у результаті дорожньо-транспортної пригоди в силу приписів  ст. 1187 ЦК України та п. 35.2 Закону України «Про обов`язкове страхування власників наземних транспортних засобів».
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_1 або непереборної сили, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача, у зв`язку з чим страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Також за висновком суду, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні, тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.  Пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні судом страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду. Тому суд дійшов висновку, що невиплата страховиком ПАТ „Страхова група „ТАС" страхового відшкодування позивачу є неправомірною, й належні до виплати суми страхового відшкодування підлягають стягненню в судовому порядку.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги правильний висновок суду не спростовують.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та нормами ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Положеннями частин першої, третьої статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
Згідно частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно частин першої, другої, пятої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, виходячи з презумпції вини особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.
Разом з тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).
Відповідно до статті 3 Закону України 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Згідно статті 6 Закону 1961-IV, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до п. 2 ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 23.1 Закону 1961-IV, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Згідно ст. 24 Закону 1961-IV, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.
Згідно із п. 26.1. ст. 26 Закону шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України.
Пунктом 26.2. ст. 26 Закону встановлено, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить:у разі встановлення I групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.
Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.
Відповідно до п. 35.2. ст. 35 Закону до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г)документ,що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, -у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого -у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, -у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника;є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).
Положення статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містять вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні ДТП.
Частиною 36.1 статті 36 Закону передбачено, що страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відповідно до вищенаведеної статті страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про зупинення розгляду заяви про виплату страхового відшкодування Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено.
Підстави відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) визначені ст. 37 вказаного Закону, їх перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією 22.12.2020 ОСОБА_1 була встановлена І група інвалідності з 11.12.2020 за зальним захворюванням, тобто після дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 29.09.2020.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя внаслідок наїзду на нього автомобіля під керуванням ОСОБА_2 .
Згідно довідки про дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_2   порушив вимоги п.п. 2.3.б., 13.1., 12.1. Правил дорожнього руху України та заподіяв потерпілому тяжкості тілесні ушкодження, які знаходяться в причинному зв`язку із скоєною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187, 1188 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Роз`яснення аналогічного змісту містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абзаці першому пункту 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
У другому абзаці пункту 4 зазначеної постанови судам також роз`яснено, що відсутність складу злочину не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її  закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.
Крім того, апеляційний суд враховує правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 328/2750/18, згідно якого відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.
Вказане свідчить, що суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
Аналогічний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.
Таким чином, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Враховуючи вищенаведене, вина водія у вчиненому кримінальному правопорушенні не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування. 
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який вказав, що оскільки матеріальна шкода потерпілому заподіяна внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, тому сама по собі відсутність у справі вироку чи іншого процесуального рішення відносно особи, яка керувала транспортним засобом, не звільняє відовідача від обов`язку відшкодувати матеріальну шкоду.  
Крім того, наявність або відсутність у діях заподіювача шкоди складу кримінального правопорушення не є підставою для відмови або затримки у відшкодуванні шкоди, завданої потерпілому.
При цьому відповідачем не подано і судом не встановлено обставин про те, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
У зв`язку з наведеним, відмова у виплаті страхового відшкодування чи зупинення виплати до ухвалення вироку у кримінальному провадженні на підставі абзацу 4 п. 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, не може вважатись обґрунтованою, оскільки в даному випадку шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, тому відшкодовується незалежно від наявності вини завдавача шкоди.
Колегія суддів вважає не обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивач не подав доказів щодо розміру матеріальної шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Наведений ОСОБА_1   розрахунок страхової виплати на відшкодування шкоди, завданої втратою працездатності та моральної шкоди відповідачем належними доказами не спростований ні у суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.
Крім того, апеляційний суд враховує, з 21.09.2019 набирало чинності розпорядження Нацкомфінпослуг «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 08.08.2019 № 1514, розроблене відповідно до подання МТСБУ, згідно якого збільшуються на 30% страхові суми за договорами обов`язкового страхування: за шкоду, заподіяну майну потерпілих, - до 130 тис. грн, за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, - до 260 тис. грн.
Крім того, позивачем надано докази на підтвердження понесених ним витрат на діагностику, придбання медикаментів, медичних засобів, препаратів та виробів медичного призначення під час стаціонарного лікування, що підтверджується наданими копіями чеків, яким судом першої інстанції надана належна і обґрунтована оцінка (а.с. 204-231 т. 1). Зазначені докази приєднані в оригіналах до матеріалів справи.
Встановивши, що позивачем було надано усі документи, передбаченні ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача  страхового відшкодування та моральної шкоди.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що згідно норм спеціального Закону № 196I-IV, ОСОБА_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди може отримати або за тимчасову втрату працездатності або за стійку втрату працездатності, враховуючи, що у період з 29.09.2020 по 22.12.2020 позивачу була встановлена тимчасова втрата працездатності, а з 22.12.2020 - стійка втрата працездатності у зв`язку із встановлення І групи інвалідності. 
Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних зі стійкою втратою працездатності потерпілого, яка становить 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку,  розміру тимчасової втрати працездатності та та розміру моральної шкоди, яка становить 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, суд першої інстанції правильно керувася нормами статей 25, 26, 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ «СГ «ТАС» судового збору на користь держави за результатами розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно з ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати,пов`язані зрозглядом справи,покладаються: 1) у разі задоволення позову- на відповідача; 2)у разі відмови в позові -на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
За подання позовної заяви у цій справі позивач ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору
За матеріалами справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом внаслідок дорлжньо-транспортної пригоди на підставі ст. ст. 1187 ЦК України та п. 35.2 Закону України «Про обов`язкове страхування власників наземних транспортних засобів».
Апеляційний суд враховує, що положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містять конкретизації підстав для звільнення від сплати судового збору у справах про відшкодування шкоди залежно від завдавача шкоди. 
Тому доводи апеляційної скарги про те що п. 2 ч. 1. ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» не може бути застосована, оскільки у AT «СГ «ТАС» (приватне) не є завдавачем шкоди, а виконує виключно договірне зобов`язання перед страхувальником, є необґрунтованими та апеляційним судом до уваги не приймаються.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції  про наявність підстав для стягнення на користь позивача страхового відшкодування за шкоду, завдану каліцтвом внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та моральної шкоди, оскільки судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишити без задоволення.
Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 08.06.2023. 
             Головуючий                                                         Судді: