ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3074/23 Справа № 186/763/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула С.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2023 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року, - 

В С Т А Н О В И В:

07 вересня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 17 листопада 2001 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, спільних дітей від шлюбу не мають. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2021 року їх шлюб розірвано. З 2001 року по 15 серпня 2022 року вона проживала спільно з відповідачем у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності. За час шлюбу вони неодноразово робили ремонт у вказаному житловому приміщенні, сплачували разом комунальні послуги, утримували житло у належному стані. 15 серпня 2022 року відповідач протиправно вигнав її з квартири, залишивши в ній її особисті речі, документи та майно, змінив замок на вхідних дверях. В добровільному порядку впускати її в житло він не бажає, не віддає її речі. Вона пенсіонер, іншого житла не має, придбати житло не має змоги в силу своїх років та майнового стану. Просить суд зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у праві користування квартирою АДРЕСА_1 та передати комплект ключів від вхідних дверей вказаної квартири (а.с.2-3).

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням - задоволенні.
        Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передати їй комплект ключів від вхідних дверей вказаного житлового приміщення.
Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.57-61).

Не погодившись із рішенням суду,  ОСОБА_2  звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.63-65).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що у спільній частковій власності відповідача ОСОБА_2 та його дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебуває квартира АДРЕСА_1 , по 1/3 частки кожного, що підтверджується копією свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 14 березня 2001 року.
Копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 11 березня 2006 року підтверджується, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 11 березня 2006 року. Прізвище дружини змінене на ОСОБА_7 .
17 листопада 2001 року ОСОБА_2 уклав шлюб із ОСОБА_8 , остання зареєструвалася у вказаному житловому приміщенні, як член сім`ї власника.
30 вересня 2021 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №186/1514/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
На даний час в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , діти ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , 2006 року народження, та ОСОБА_11 , 2012 року народження, що підтверджується довідкою №4241 від 25 серпня 2022 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у м.Ровеньки, Луганської області - на тимчасово окупованій території України.
Позивач змушена була виїхати з м.Першотравенська, Дніпропетровської області до м.Ровеньки, Луганської області для поховання батька, що підтверджується сторонами, свідками.
В зв`язку з оголошеним на території України воєнним станом, позивач повернулася додому у м. Першотравенськ, Дніпропетровської області 15 серпня 2022 року, однак в житлове приміщення, де зареєстрована, проживає, де зберігаються її особисті речі, з 15 серпня 2022 року потрапити не може, що підтверджується актом №594 від 29 серпня 2022 року, копією постанови Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року, повідомленням ВП №3 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 31 серпня 2022 року. 
Відповідач у судовому засіданні не заперечував факт того, що у відсутність позивача змінив замок на вхідних дверях квартири, ключ від яких позивачу не надав та не має наміру надавати, позивач змогла потрапити у вказану квартиру лише раз, разом з дільничним інспектором поліції, щоб забрати частину особистих речей. Відповідач вважає, що оскільки позивач не є власником квартири, а лише зареєстрована у ній, перестала бути членом його сім`ю, то втратила право користування житловим приміщенням.
Також судом 1 інстанції були допитані світки.
Свідок ОСОБА_13 пояснила, що ОСОБА_14 привіз ОСОБА_15 для життя, щоб вона підіймала його господарство, дітей доглядала. Вона жодного дня не гуляла, завжди працювала, йому на пасіці допомагала, дітей його підняла. Завжди з " ОСОБА_16 ", де працювала, повні пакти несла додому. Їй пропонували на роботу на ш." ОСОБА_17 ", у неї була спеціальність, а ОСОБА_18 ховав паспорт, не пускав її на роботу, їй би дали на шахті житло, вона няньчила його дітей, він її для цього й привіз, а тепер паплюжать її, вона ніколи не була п`яна, не палила. У серпні чи вересні 2022 року був шум під вечір, вона не виходила з квартири, сусідка розказала потім, що приїхала ОСОБА_15 , а ОСОБА_18 її не пускає у квартиру, викликали поліцію, потім видав їй якісь речі в пакетику і все. Це все неправильно, він з нею 20 років прожив, була потрібна, а тепер не пускає додому. Вона один раз його покидала, а він її повернув, бо двоє дітей у нього, а тепер діти виросли, ОСОБА_15 стала не потрібна. Вона працює в магазині, про неї ніхто ніколи не скаже, що вона краде, а він її оговорює. ОСОБА_15 дуже хороша жінка, всім допомагає.
Свідок ОСОБА_19 пояснила, що вона сусідка Загородніх, разом вони прожили один рік, вона поїхала, потім він її забрав, вона завжди працювала, йде з роботи з повними сумками, а він з сином на балконі курить, а вона сумки тягне. У них пасіка, вони на ній завжди разом працювали, а тепер у нього пенсія, регрес, вона йому стала не потрібна, вони разом прожили 22 роки, зараз він розірвав шлюб, не пускає її в квартиру, де вона зареєстрована, поміняв замок, наговорив, що це вона замок поламала, як його можна поламати, це ключ можна поламати, а не замок. Жінка чотири доби додому добиралася, а він її не пустив у квартиру. Її чоловік виходив, ОСОБА_14 на нього кидався битися, звинуватив її чоловіка, що той йому замок зламав. Почав потім ОСОБА_15 ображати. Він ОСОБА_15 з першого дня, як вона приїхала, не пускає в квартиру. Це було в серпні 2022 року. ОСОБА_15 приїхала додому, намагалася відкрити квартиру, не змогла, стукали, він не відкривав, викликала поліцію, він був вдома, але не відкривав. Вона пішла до доньки, вона не могла ключем відкрити двері, бо він замок поміняв, до цього часу він її не пускає в квартиру. Поліцію викликала ОСОБА_15 один раз. Вона зареєстрована в квартирі, проживали разом 22 роки, в квартирі всі її речі залишилися, жити стільки років, маючи все і залишитися ні з чим. Вона їздила в Луганську область, хоронила батька, не могла виїхати назад тривалий час, приїхала, а він її в квартиру не пускає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з іх законності та обгрунтьованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Так, статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.
Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).
Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.
Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Правова позиція викладена в постанові ВС справа № 441/667/17 від 30 січня 2019 року.
За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Водночас Велика Палата Верховного Суду в постанові № 447/455/17 від 13 жовтня 2020 року звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
За положеннями ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем надані належні докази на підтвердження позовних вимог щодо чинення їй перешкод зі сторони відповідача у користуванні житловим приміщенням, відповідач у тимчасову відсутність з поважних причин позивача, змінив замок на вхідних дверях, в квартиру її не впускає, вона не має змоги туди увійти для проживання, в квартирі знаходяться її особисті речі, іншого житла позивач не має, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №312732616 від 19 жовтня 2022 року.
Позивач, будучи людиною похилого віку, не маючи іншого житла, змушена проживати у інших людей і просити усунути їй перешкоди саме у користуванні жилим приміщенням шляхом звернення до відділення поліції та до суду. 
Звернення позивача до відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням не знаходять належного реагування з його боку, тому вона намагалася потрапити у квартиру у законний спосіб, однак це їй не вдалося до теперішнього часу.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
При цьому, вбачається, що відповідач не вирішував у передбачений Законом спосіб, питання про право позивачки користування житловим приміщенням.

Доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: