ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2023 року
м. Київ
Справа № 554/3882/22
Провадження № 51 - 1923 км 23
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю: 
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 , 
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
та в режимі відеоконференції:
захисника засудженого ОСОБА_6           адвоката ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8   адвоката ОСОБА_9 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12021170000000628 від 28 вересня 2021 року, щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Донське Сімферопольського району, Автономної Республіки Крим, громадянина України, проживаючого за адресою:                  АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ст. 286-1 ч. 3 КК України, 
за касаційними скаргами захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Полтавського апеляційного суду від 07 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 19 вересня 2022 року        ОСОБА_6 засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на              2 роки.
На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і на нього покладено відповідні обов`язки.
Скасовано арешти, накладені ухвалами Октябрського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2021 року на саморобний трактор, д.н.з. НОМЕР_1 , автомобіль Тойота Пріус, д. н. з. НОМЕР_2 , та сідловий тягач МАН, д.н.з. НОМЕР_3 , з напівпричепом Шмітц, д. н. з. НОМЕР_4 .
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 6 521,56 грн процесуальних витрат.
Прийнято рішення щодо речових доказів.  
Вироком суду  ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 22 год 10 хв ОСОБА_6 , керуючи саморобним трактором, д.н.з. НОМЕР_1 , виїжджав з АЗС «Татнафта», що в с. Галяве Лубенського району Полтавської області по вул. Центральна, 1, на автодорогу Р-60 сполученням Суми-Пирятин. В порушення вимог п. 10.2 ПДР, не маючи перешкод технічного характеру для виконання зазначених вимог правил,  ОСОБА_6 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не надав дорогу транспортним засобам, що рухались по ній, та допустив зіткнення з автомобілем Тойота Пріус, д. н. з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , що рухався в напрямку м. Суми по автодорозі Р-60 Суми-Пирятин, а в подальшому здійснив зіткнення з сідловим тягачем МАН, д.н.з. НОМЕР_3 , з напівпричепом Шмітц, д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_11 .
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир саморобного трактора, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_12 отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення, що призвели до її смерті. Причиною смерті ОСОБА_12 є сполучна травма голови, хребта, грудної клітки та живота, що супроводжувалась шоком - крововтратою. 
Порушення вказаних вимог ПДР водієм ОСОБА_6 з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.
Вироком Полтавського апеляційного суду від 07 березня 2023 року частково задоволено апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_13 , скасовано вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 19 вересня 2022 року в частині призначення               ОСОБА_6 покарання та ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 за ст. 286 ч. 2 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк          2 роки.
Строк відбування основного покарання  ОСОБА_6  вказано обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.   
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок апеляційного суду, залишивши без змін призначене вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 покарання у виді 3 років позбавлення волі зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки та покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вказує на те, що ОСОБА_6 під час судового розгляду визнав свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, лише зазначивши, що не пам`ятає обставини ДТП внаслідок травмування. Крім того, засуджений ОСОБА_6 має 2 групу інвалідності, стан його здоров`я незадовільний,  має батьків похилого віку, позитивно характеризується за місцем проживання. Вважає, що вказані обставини залишені поза увагою апеляційного суду, злочин скоєно з необережності, засуджений щиро розкаявся, усвідомив протиправність своїх дій, попросив вибачення у потерпілого, намагався відшкодувати йому завдану шкоду, проте останній відмовився отримати відшкодування. Також засуджений раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, має стійкі соціальні зв`язки та батьків похилого віку. Вважає, що призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості. На думку захисника апеляційний суд не навів переконливих мотивів про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання та чому призначене йому судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 75 КК України не є достатнім, при цьому не дослідивши безпосередньо жодного доказу або документу, який би давав підставу для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання. Крім того, захисник вважає, що апеляційний суд вийшов за межі апеляційних вимог прокурора, чим порушив ст. 404 ч. 1 КПК України, оскільки не знайшов підстав для кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст. 286-1 ч. 3 КК України, проте призначив йому основне покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям. Також вказує на те, що при проголошенні повного тексту вироку апеляційного суду було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. 
У касаційній скарзі представник потерпілого  ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 , посилаючись на ті ж обставини і дані щодо особи ОСОБА_6 ,  висуває аналогічну вимогу щодо змінити вироку апеляційного суду. Вважає, що апеляційний суд, приймаючи рішення в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та ухвалюючи в цій частині новий вирок, не навів належних для цього підстав та необґрунтовано не залишив йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Зазначає, що апеляційний суд при винесенні вироку, окрім даних про особу засудженого, які з позитивного боку його характеризують, не врахував позицію потерпілого, який просив суд не карати ОСОБА_6 та наполягав на залишенні вироку суду першої інстанції без зміни. Також вказує на те, що ОСОБА_6 є інвалідом 2 групи, погано себе почуває через перенесення трагедії, втративши дружину. За таких обставин вважає, що призначене апеляційним судом покарання ОСОБА_6 є явно несправедливим внаслідок суворості. Вважає вирок апеляційного суду таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 370, 420 КПК України. 
Заперечень на касаційні скарги захисника та представника потерпілого від учасників судового провадження не надходило. 
Позиції учасників судового провадження 
Захисник та представник потерпілого в судовому засіданні підтримали свої касаційні скарги, вважали їх обґрунтованими та просили їх задовольнити. 
В судовому засіданні прокурор вважала касаційні скарги необґрунтованими і просила залишити їх без задоволення. 
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.   
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за        ст. 286 ч. 2 КК України у касаційних скаргах не оспорюються.   
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкція ст. 286 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших 
причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників,  відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Відповідно до ст. 75 ч. 1 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6  внаслідок суворості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки апеляційного суду щодо призначеного йому покарання.
Приймаючи рішення про неможливість виправлення ОСОБА_6 зі звільненням його від відбування основного покарання, скасовуючи вирок суду першої інстанції в цій частині та ухвалюючи новий вирок, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції в порушення вищевказаних вимог кримінального закону, не мотивував свого рішення про застосування до  ОСОБА_6  положень ст. 75 КК України та належним чином не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість його виправлення без відбування покарання. Мотивуючи такий висновок, апеляційний суд звернув увагу на те, що ОСОБА_6 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки, наражав на небезпеку інших учасників дорожнього руху, вчинив злочин, хоч і з необережності, але шляхом грубого порушення вимог ПДР України в нескладній дорожній обстановці. Також апеляційний суд врахував те, що злочин, вчинений ОСОБА_6 відповідно до ст. 12 КК України є тяжким та його невідворотні наслідки у вигляді смерті людини. При цьому апеляційний суд врахував, що ОСОБА_6 не надав критичний осуд своїй протиправній поведінці, не визнав вину у вчиненні злочину, а навпаки намагався перекласти її на іншого учасника ДТП. Такі обставини апеляційним судом визнані такі, що значно підвищують як суспільну небезпечність особи ОСОБА_6 , так і суспільну небезпечність вчиненого ним злочину, що не отримало належної оцінки при ухваленні вироку судом першої інстанції. 
Обставин, які б відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшували його покарання апеляційним судом встановлено не було. Врахував апеляційний суд також і думку потерпілого ОСОБА_8 щодо призначеного покарання, який просив не позбавляти волі  ОСОБА_6 , одночасно вказавши про те, що вона підлягає врахуванню в сукупності з іншими обставинами та не має над ними пріоритету і сама по собі не є вирішальною при прийнятті рішення в ході застосування положень                 ст. ст. 50, 65, 75 КК України. 
Дані, що з позитивного боку характеризують особу ОСОБА_6 також були враховані апеляційним при ухваленні вироку та їм була дана належна оцінка, проте вони не дали апеляційному суду достатніх підстав вважати, що застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України є правильним. 
Врахувавши вказані обставини, суд апеляційної інстанції вказав на помилковість висновку суду першої інстанції щодо можливості виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства, визнавши неправильним застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України, скасувавши вирок в цій частині та постановивши новий вирок. Новим вироком апеляційний суд визначив, що покарання в мінімальних межах санкції частини 2 статті 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з реальним його відбуванням та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами буде справедливим за своїм видом, достатнім для виправлення  ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Призначене ОСОБА_6  апеляційним судом покарання відповідає вимогам              ст.ст. 50, 65 КК України. 
Обставини, на які є посилання в касаційних скаргах захисника та представника потерпілого і які, на їх думку, дають підстави для застосування до  ОСОБА_6  положень ст. 75 КК України, належним чином були враховані апеляційним судом і їм була дана відповідна належна оцінка. При цьому обставини того, що  ОСОБА_6 визнав свою вину, щиро розкаявся та  активно сприяв розкриттю злочину органом досудового розслідування встановлені не були та в обвинувальному акті не зазначалися, не встановлені такі обставини і судами першої та апеляційної інстанції, а тому доводи касаційних скарг в цій частині також не знайшли свого підтвердження.  
При цьому апеляційний суд 07 березня 2023 року в судовому засіданні безпосередньо досліджував матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , у зв`язку із чим доводи касаційної скарги захисника про те, що апеляційним судом не було досліджено жодного доказу, є безпідставними. Апеляційний суд безпосередньо дослідив індивідуальну програму реабілітації інваліда на ім`я ОСОБА_6 , довідку до акту огляду медико-соціальної експертної комісії на ОСОБА_6 , довідку-характеристику з виконкому Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області на ОСОБА_6 , яким в сукупності з іншими, встановленим судом першої інстанції обставинами, надав свою оцінку. 
Відповідно ст. 404 ч. 1 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. 
З матеріалів провадження вбачається, що прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , не погодившись із вироком суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , оскаржила його в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду. Основні доводи її апеляційної скарги зводились до того, що судом помилково кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ст. 286 ч. 2 КК України, а не за ст. 286-1 ч. 3 КК України, оскільки безпідставно не встановлено те, що він скоїв злочин у стані алкогольного сп`яніння. Також прокурор вважаючи, що призначене ОСОБА_6 основне покарання є занадто м`яким,  вказала на обставини, які, на її думку, вказують на таку невідповідність та зазначила, що призначене йому покарання не відповідає принципам ст. 65 КК України.
Суд апеляційної інстанції не знайшов обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора в частині правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 судом першої інстанції та навів у вироку мотиви такого рішення, залишивши апеляційну скаргу в цій частині без задоволення. Разом із цим, апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання, задовольнив її в цій частині, скасував вирок суду першої інстанції та ухвалив свій вирок в цій частині. 
Отже, апеляційний розгляд відбувся відповідно до вимог ст. 404 ч. 1 КПК України і в межах вимог апеляційної скарги прокурора, а тому доводи касаційної скарги захисника щодо порушення вказаних вимог закону апеляційним судом є безпідставними.  
Порушень вимог процесуального закону під час проголошення вироку апеляційного суду та які б відповідно до ст. 412 КПК України були істотними за матеріалами провадження не вбачається. 07 березня 2023 року в судовому засіданні Полтавського апеляційного суду було проголошено вирок апеляційного суду, вказано строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження. 
Доводи касаційної скарги захисника щодо порушення апеляційним судом таємниці нарадчої кімнати є необґрунтованими, оскільки статті 367, 371, 418 КПК України, які передбачають порядок ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті, не забороняють суддям готуватися до судового засідання, зокрема, вивчати матеріали провадження та готувати один чи кілька альтернативних проектів судового рішення до початку судового засідання. Перебування колегії суддів апеляційного суду в нарадчій кімнаті у вказаному кримінальному провадженні було достатнім для прийняття та складання вироку у вказаному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 . У день ухвалення вироку 07 березня 2023 року копія повного тексту вироку апеляційного суду була направлена засудженому ОСОБА_6 та його захиснику ОСОБА_7 на їх поштові адреси. З наявної в єдиному державному реєстрі судових рішень інформації вбачається, що повний текст вироку Полтавського апеляційного суду від 07 березня 2023 року було 08 березня надіслано судом до цього реєстру, того ж дня зареєстровано, а вже 09 березня 2023 року оприлюднено. В матеріалах провадження відсутні дані про те, що вказаний вирок апеляційного суду був незрозумілим комусь із учасників судового провадження. Заяв про роз`яснення вироку апеляційного суду в порядку ст. 380 КПК України до Полтавського апеляційного суду не надходило. 
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 420 КПК України. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, підстав для задоволення касаційних скарг, зміни вироку апеляційного суду та призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, колегія суддів не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Полтавського апеляційного суду від 07 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та представника потерпілого              ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 - без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3