УХВАЛА
19 квітня 2023 року
м. Київ
Справа № 910/12510/21
Провадження № 12-16гс23
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Власова Ю. Л.,
суддів Британчука В. В., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Катеринчук Л. Й., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Мартєва С. Ю., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Чумаченко Т. А., Штелик С. П.,
перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно - Західна залізниця» на рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 вересня 2022 року (суддя Грамчук І. В.) та постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 09 січня 2023 року (у складі колегії: головуючий суддя Юрчук М. І., судді Тимошенко О. М., Саврій В. А.)
у справі № 910/12510/21
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Українська локомотивобудівна компанія»
до Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про зобов`язання вчинити дії, усунути перешкоди в користуванні майном та стягнення грошових коштів,
ВСТАНОВИЛА:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська локомотивобудівна компанія» (далі - ТОВ «Українська локомотивобудівна компанія», позивач) звернулось до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», відповідач, скаржник) про: 
- скасування рішення відповідача від 21 травня 2021 року № ЦКМ-14/211 про відміну трьох електронних аукціонів;
- визнання укладеними між сторонами трьох договорів оренди нерухомого майна в редакції позивача;
- зобов`язання відповідача передати позивачу орендовані приміщення шляхом підписання актів приймання-передачі;
- стягнення 5 028,98 грн відсотків за користування чужими коштами.
Позов обґрунтований тим, що позивач, як переможець торгів з продажу права оренди майна відповідача, виконав усі умови договорів оренди нерухомого майна, що укладені із AT «Укрзалізниця» та сплатив всі необхідні платежі, а також виконав вимоги Регламенту роботи електронної торгової системи (далі - Регламент ЕТС) під час проведення аукціону та після визнання позивача переможцем. Однак відповідач у визначені законодавством строки договори оренди нерухомого майна не підписав, прийнявши натомість неправомірне рішення про відміну електронних аукціонів, чим порушив вимоги пунктів 7.28, 7.3 Регламенту ЕТС.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 09 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09 січня 2023 року, позов задоволений частково:
- скасовано рішення відповідача від 21 травня 2021 року № ЦКМ-14/211 про відміну електронних аукціонів UA-PS-2021-04-08-000034-1 (№ лоту: 730А), UA-PS-2021-04-08-000031-1 (№ лоту: 729А), UA-PS-2021-04-09-000074-1 (№ лоту: 675А);
- визнано укладеними між АТ «Укрзалізниця» і ТОВ «Українська локомотивобудівна компанія» (в редакції, викладеній у резолютивній частині судового рішення): 
(1) договір з продажу/надання в оренду майна (активів)/передачі права: «Оренда частини одноповерхової будівлі майстерні станції Гречани площею 2 351,0 кв. м за адресою: м. Хмельницький, вул. Волочиська, 10/2 та частини одноповерхової будівлі цеху залізобетонних виробів станції Гречани площею 370,4 кв. м за адресою: м. Хмельницький, вул. Волочиська, 10/5, загальною площею 2 721,4 кв. м; 
(2) договір оренди частини одноповерхової будівлі ПТО "ПЛАУЕН" КОР.-ПОД., 1 370,70 кв. м за будь-яким цільовим призначенням за адресою: Житомирська обл., м. Коростень, вул. Кузьмінського, 47-А; 
(3) договір оренди нежитлового приміщення № 2 цокольного поверху площею 61,8 кв. м, нежитлових приміщень першого поверху № 1-33 площею 10,5 кв. м та № 1?35 площею 9,7 кв. м, нежитлового приміщення другого поверху № 2-10 площею 32,8 кв. м чотириповерхової будівлі депо, 114,8 кв. м за будь-яким цільовим призначенням, за адресою: м. Хмельницький, вул. Волочиська, 10;
- зобов`язано АТ «Укрзалізниця» передати ТОВ «Українська локомотивобудівна компанія» шляхом підписання актів приймання-передачі уповноваженими представниками, орендовані за зазначеними договорами приміщення за наведеним в судовому рішенні переліком. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що АТ «Укрзалізниця» створено постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200, відповідно до якої 100% акцій відповідача закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту. Отже, за висновком судів усе передане відповідачу майно належить до державної форми власності, а спірні правовідносини щодо продажу права оренди належного відповідачу державного майна також врегульовуються Законом України «Про оренду державного та комунального майна», постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 2020 року № 483 «Порядок передачі в оренду державного та комунального майна» (далі - Порядок № 483).
Суди встановили, що обидві сторони аукціону виконали вимоги Регламенту ЕТС в частині строків підписання протоколів спірних аукціонів, їх публікації на майданчику Prozorro, що свідчить про завершення аукціону, визначення позивача переможцем та згоду відповідача на укладення договору. Разом з тим, АТ «Укрзалізниця» в порушення прямої вказівки закону у визначені законодавством строки не підписало договори оренди нерухомого майна, прийнявши з порушенням встановленого порядку та з неналежним мотивуванням оспорюване рішення про відміну електронних аукціонів, чим порушило вимоги пунктів 7.28, 7.3 Регламенту ЕТС та пунктів 64, 76, 81 Порядку № 483.
На підставі викладеного суди зробили висновок, що оскаржуване рішення відповідача про відміну аукціонів є протиправним, прийнятим з метою ухилення від укладення договору оренди із законним переможцем електронних торгів, який виконав усі передбачені Законом України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядком № 483 умови для укладення такого договору, тому відповідач зобов`язаний укласти з позивачем спірні договори оренди.
У лютому 2023 року АТ «Укрзалізниця» звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний господарський суд) із касаційною скаргою на вказані судові рішення та просило їх скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові.
Скаржник посилається на те, що не врахувавши правові висновки Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 904/4125/18 та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 918/792/18 щодо питання права власності майна AT «Укрзалізниця», суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що майно, передане AT «Укрзалізниця» державою як внесок до статутного капіталу, належить до державної форми власності. Відповідно до положень статуту - АТ «Укрзалізниця» є юридичною особою приватного права, а майно, передане до статутного капіталу відповідача, є його приватною власністю.
Внаслідок помилкового визначення статусу належного відповідачу майна суди неправильно застосували до спірних правовідносин норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку № 483, які не врегульовують спірні правовідносини. У той же час відсутні висновки Верховного Суду про застосування статей 66, 85, 187 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 115, 317, 318, 319, 325, 326, 328, 391, 396, 398, 509, 610, 627, 759, 765, 766 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», статуту AT «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735, стосовно підстав набуття AT «Укрзалізниця» права власності на державне майно, внесене до статутного капіталу товариства; форму власності (правову природу) майна, набутого AT «Укрзалізниця» як внеску держави до статутного капіталу (державним чи приватним є майно, яке перебуває у власності AT «Укрзалізниця»).
Суди, на думку відповідача, крім того, допустили неправильне застосування статей 11, 12, 14 ЦК України та Регламенту ETC, не врахували висновки Верховного Суду України в постанові від 16 серпня 2005 року у справі № 39/237, Верховного Суду в постановах від 16 березня 2021 року у справі № 911/178/20, від 20 лютого 2022 року у справі № 5006/5/396/2012, від 24 жовтня 2018 року у справі № 902/147/15 від 15 квітня 2021 року у справі № 910/6496/20, від 16 червня 2021 року у справі № 375/278/20, задовольнивши позовні вимоги про визнання договору укладеним та про зобов`язання відповідача передати майно позивачу за актами приймання-передачі, тоді як такий спосіб захисту прав позивача є неналежним та неефективним.
Касаційний господарський суд ухвалою від 21 лютого 2023 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Ухвалою від 04 квітня 2023 року Касаційний господарський суд передав справу № 910/12510/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України.
Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Касаційний господарський суд в ухвалі про направлення цієї справи до Великої Палати Верховного Суду послався на те, що суди попередніх інстанцій, при розгляді цієї справи, виходили з того, що закріплене за АТ «Укрзалізниця» нерухоме майно є державною власністю, а отже спірні правовідносини щодо продажу права оренди державного майна врегульовуються насамперед Законом України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядком № 483, приписи яких порушені відповідачем. Натомість відповідач мотивує касаційну скаргу тим, що майно, яке було предметом спірних аукціонів, є не державною власністю, а власністю юридичної особи (АТ «Укрзалізниця»), отже, є об`єктом права приватної власності, тоді як державі належить 100% акцій цього товариства. Таким чином, порядок продажу права оренди спірного майна врегульовується виключно Регламентом ЕТС, який відповідачем, при прийнятті спірного рішення про відміну електронних аукціонів, не порушений.
На підставі викладеного Касаційний господарський суд вважає, що вирішення питання щодо правового статусу майна АТ «Укрзалізниця» має вирішальне значення для визначення сфери правового регулювання спірних правовідносин та, відповідно, має істотне значення для правильного вирішення цього спору.
Водночас, суд зробив висновок про наявність у цій справі виключної правової проблеми та очевидної необхідності формування єдиної правозастосовної практики стосовно правового статусу майна акціонерних товариств, 100% акцій яких перебуває у державній власності. На підтвердження наявності зазначеної виключної правової проблеми колегія суддів посилається на те, що правовий режим майна акціонерних товариств, 100% акцій яких належить державі, чітко не визначений у чинному законодавстві.
Зокрема, Касаційний господарський суд посилається на те, що згідно зі змістом статті 22 ГК України (частини друга, п`ята) всі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління, тоді як відповідно до частини другої статті 66 ГК України, пункту 1 частини першої статті 115 ЦК України та статті 12 Закону України «Про господарські товариства» (яка діяла щодо акціонерних товариств до вступу в дію Закону України «Про акціонерні товариства») господарське товариство є власником майна, переданого йому до статутного капіталу, а об`єктами державної власності є корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (абзац 5 частини першої статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності»).
Про наявність виключної правової проблеми щодо вказаного питання, на думку колегії суддів Касаційного господарського суду, свідчить неоднозначна судова практика з цього питання. Як приклад наведено постанови:
- Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) від 09 жовтня 2018 року у справі № 826/11262/15, в якій суд зазначив, що засновники акціонерного товариства з моменту передання товариству майнових внесків перестають бути власниками майна, що становить їх внески, здобуваючи у власність замість цього майна акції, емітовані товариством, і відповідно корпоративні права щодо цього товариства. Держава, набувши корпоративні права, має право брати участь в управлінні товариством, в якому 100% акцій перебувають у державній власності, тоді як власником майна, переданого до статутного капіталу, є саме це товариство, а не держава;
- Касаційного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року у справі № 804/15369/13-а, в якій останній підтримав висновки судів попередніх інстанцій про відмову в позові ПАТ «Державний ощадний банк України» (100% акцій якого належать державі) про скасування рішення державного реєстратора про відмову у внесенні змін щодо форми власності придбаного позивачем майна з державної на приватну з підстав наявності розбіжностей у формі власності та ненадання переліку об`єктів державної власності, які передані у приватну власність згідно з вимогами пункту 6 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна»;
- Касаційного господарського суду від 21 лютого 2020 року у справі № 918/792/18, у якій суд зазначив, що приймаючи рішення про утворення АТ «Укрзалізниця» шляхом реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту та встановлюючи його правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків зазначених підприємств, держава тим самим фактично висловила своє волевиявлення щодо переходу до АТ «Укрзалізниця» права власності на відповідне майно, передане державою до його статутного капіталу. Водночас, у вказаній справі Верховний Суд не зробив висновку щодо форми власності належного АТ «Укрзалізниця» нерухомого майна, тоді як за обставинами справи державна реєстрація речових прав на нерухоме майно АТ «Укрзалізниця» проведена за державною формою власності. 
Також Касаційний господарський суд посилається на те, що наразі в його провадженні перебуває касаційна скарга заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 листопада 2022 року та рішення Господарського суду міста Києва від 18 липня 2022 року у справі № 917/1212/21, у якій також спірним є питання правового режиму майна ПрАТ «Надра України», 100% акцій якого належить державі. Суди попередніх інстанцій у цій справі дійшли висновку, що засновник - Кабінет Міністрів України з моменту передачі до статутного капіталу акціонерного товариства майна в якості внеску перестає бути власниками переданого майна, набуваючи у власність корпоративні права щодо управління товариством, а відповідне майно товариство набуває у приватну власність.
Крім того, на підтвердження наявності виключної правової проблеми у справі № 910/12510/21 Касаційний господарський суд вказує на різні підходи науковців щодо вирішення наведеного правового питання. Касаційний господарський суд також посилається на дискусійність у юридичній науці питання про те, чи може товариство одночасно мати майно на різних правових режимах - праві господарського відання та праві власності. Якщо так, то чи впливає правовий режим майна, переданого до статутного капіталу, на правовий режим майна, самостійно набутого акціонерним товариством у процесі здійснення ним господарської діяльності.
Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для передачі справи на її розгляд згідно з частиною п`ятою статті 302 ГПК України з огляду на таке. 
Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. 
Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, ще вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права. 
Пунктом 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права. 
Отже, з наведеної норми права, а також частини п`ятої статті 302 ГПК України вбачається, що справа за частиною п`ятою статті 302 ГПК України може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду за наявності двох ознак: 1) справа містить виключну правову проблему; 2) вирішення такої виключної правової проблеми Великою Палатою Верховного Суду необхідне для забезпечення розвитку права та формування судами єдиної правозастосовної практики. 
Виходячи з наведених критеріїв Касаційний господарський суд, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми, має обґрунтувати її наявність за кількісним та якісним вимірами, наприклад, навести інші справи різних юрисдикцій у яких мала місце зазначена правова проблема, наявність різної судової практики її вирішення тощо. 
Проте, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний господарський суд послався на чотири постанови касаційних судів у господарських та адміністративних справах, у яких відсутні протилежні висновки щодо порушеного Касаційним господарським судом питання. При цьому Касаційний господарський суд не зробив посилання на інші конкретні справи, їх кількісні та якісні показники, які б свідчили про наявність інших справ з подібними правовідносинами та формування судами різної правової практики при їх вирішенні, а передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду була б необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. 
Питання застосування норм матеріального права, вирішується судом касаційної інстанції під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень. Таким чином, на розгляд Великої Палати Верховного Суду у цій справі передані питання, які можуть бути вирішені Касаційним господарським судом як належним судом. 
Відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати. 
З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що справу № 910/12510/21 разом із касаційною скаргою слід повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України. 
Керуючись статтями 302, 303 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу № 910/12510/21 повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач 	 	 	Ю. Л. Власов 	
Судді: 	В. В. Британчук	 	Л. М. Лобойко	
 	І. В. Григор`єва	 	С. Ю. Мартєв	
 	М. І. Гриців	 	О. Б. Прокопенко	
 	Д. А. Гудима	 	О. М. Ситнік	
 	Ж. М. Єленіна	 	І. В. Ткач	
 	І. В. Желєзний	 	О. С. Ткачук	
 	Л. Й. Катеринчук	 	В. Ю. Уркевич	
 	В. С. Князєв	 	Т. А. Чумаченко	
 	 	 	С. П. Штелик