ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3140/23 Справа № 185/5013/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А.С. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2023 року                                                місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 185/5013/22
Номер провадження 22-ц/803/3140/23 
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року головуючого судді Зінченко А.С. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві,-
В С Т А Н О В И В :
У липні 2022 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі- ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві.
Позов мотивований тим, що позивач має загальний стаж 19 років загального страхового стажу, з них 13 років у шкідливих та небезпечних підземних умовах праці на підприємстві за професією гірник очисного забою.На виробничо-структурних підрозділах підприємства ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» він працював з повним робочим днем під землею. 23 грудня 2016 року позивача було звільнено з займаної посади за ч.2 ст.40 КзпП України, у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я.
29 березня 2011 директором ВСП «Шахта імені М.І. Сташкова» відкритого акціонерного товариства «Павлоградвугілля» затверджений акт № 5 форми Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що стався 27 березня 2011 року о 08 годині 05 хвилин з позивачем. Комісією з розслідування були встановлені обставини нещасного випадку, що стався із позивачем. Основна причина нещасного випадку: організаційний процес, робота підвищеної небезпеки, недотримання вимог інструкції з охорони праці працівником. Після нещасного випадку, позивач тривалий час лікувався, був на лікарняному. Потім самопочуття нібито стало краще та позивач повернувся до роботи знову. Однак на протязі з 2011 року по 2016 рік – поки позивача було звільнено за невідповідністю займаній посаді, у зв`язку з станом мого здоров`я він часто перебував на лікарняних. Постійно звертався за наслідками виробничої травми до лікарів. Приймав часто знеболюючі препарати. Згодом стан тільки погіршувався. Позивач став частіше почувати дискомфорт в голові, безсоння, тривогу, став емоційний та дратівливий, замкнутим та перестав спілкуватися з друзями майже взагалі. Постійно не покидає страх та відчуття паніки. Незважаючи на всі лікування та звернення до лікарів все ж таки позивачу встановили інвалідність, оскільки з кожним роком його стан ставав гірший.
Відповідно до висновків Медико-соціальної експертної комісії від 12 листопада 2021 року позивача визнано інвалідом третьої групи та встановлено 60% втрати працездатності, відповідно до довідок МСЕК серія ААА № 013893 та серія ААВ № 144181, тобто визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60 % у зв`язку з трудовим каліцтвом, встановлено що позивач може бути адаптований лише до підсобної роботи без роботи на висоті. Під землею, вночі, не біля води, вогню, рухомих механізмів, надомної роботи без води, висоти, вогню та рухомих механізмів.
Тривалий процес лікування, позбавляє можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання травми, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування.Окрім того, внаслідок отриманих ушкоджень здоров`я, що супроводжується значною втратою працездатності в відносно ще молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, вживанням сильних пігулок, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах.Тому вважає, що відповідач повинен відшкодувати нанесену моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, оскільки саме з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивача постійно турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги.Просив стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я - 234 грн, без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», від імені та в інтересах якого, на підставі довіреності, діє ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду та ухвалити про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального права. 
В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що посилання позивача, як на підставу позовних вимог на ч. 2 ст. 1167 ЦК України, ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права, оскільки вказана норма підлягає застосуванню виключна у разі, якщо шкоду ушкодженням здоров`я завдано внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що узгоджується правовим висновком сформованим у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі № 646/5658/19, тому вважають, що склад правопорушення у діях відповідача відсутній. Зазначено, що на вимогу ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», відповідач забезпечив позивача усіма необхідними засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом, створено безпечні та нешкідливі умови праці, наскільки це є обґрунтовано практично можливим. Враховуючи відсутність встановлених фактів порушення відповідачем законодавства про охорону праці є недоведеним причинний зв`язок між виникненням виробничої травми та діями відповідача. Зазначено, що позивач зобов`язаний подати до суду належні та допустимі докази в обґрунтування своїх позовних вимог, самого згадування про фізичні та моральні страждання в позовній заяві недостатньо. При цьому, обґрунтування позивача щодо фізичних та моральних страждань зводиться до двох абзаців, доводи в яких не підкріплені належними та допустимими доказами. Крім того, зазначено, що судом першої інстанції не надано оцінку та не враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, що причиною нещасного випадку, який стався з позивачем ж порушення саме ним норм з охорони праці та відсутність порушення прав позивача на безпеку виробництва з боку підприємства-роботодавця, які б знаходились в причинно-наслідковому зв`язку з настанням нещасного випадку, про що свідчить факт, що даний акт позивачем не оскаржувався. Також, позивачем не надано обґрунтування розрахунку щодо розміру моральної шкоди. 
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи викладене, оскільки вказана справа є малозначною, то підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , позивач з 26 червня 1995 року по 23 грудня 2016 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах в ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».
23 грудня 2016 року позивача звільнено на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи.
29 березня 2011 директором ВСП «Шахта імені И.І. Сташкова» затверджений акт № 5 (форма Н-1) про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, а також, акт (форма Н-5) (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався 27 березня 2011 року о 08:05 год. з позивачем ОСОБА_1 .За змістом зазначених документів, комісією з розслідування були встановлені обставини нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 26 березня 2011 року, а саме: 26 березня 2011 року у 4 зміну помічник начальника дільниці з видобутку вугілля № 1 ОСОБА_3 видав наряд гірнику очисного забою ОСОБА_1 на кріплення сполучення 8014 лави з 801 забірним штреком. Керівництво в зміні здійснював гірничий майстер дільниці з видобутку вугілля № 1 ОСОБА_4 . По закінченню зміни 27 березня 2011 року о 08 годині 05 хвилин ОСОБА_1 пересувався по ходовому відділенню від 801 лави по 801 забірному штреку. У 10 метрах від лави він перечепився об дерев`яну стійку, що лежала на підошві виробки, і впав, при падінні вдарився об край дерев`яного щита огорожі лебідки 1ЛГКН, внаслідок чого розітнув перенісся. Дерев`яна стійка була принесена для виконання робіт по кріпленню сполучення та по закінченню цих робіт не була прибрана ОСОБА_1 з ходового відділення виробки.
Причиною нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 , зазначено: захаращування потерпілим ходового відділення 801 збірного штреку лісоматеріалами, порушення п. 1.13 «Інструкції № 1 з охорони праці, безпечному виконанню робіт та поведінці у шахті гірника очисного забою»; незабезпечення особистої безпеки при пересуванні по гірничим виробкам, порушення п. 1.11 «Інструкції № 1 з охорони праці, безпечному виконанню робіт та поведінці у шахті гірника очисного забою». Зазначено, що нещасний випадок вважається пов`язаним з виробництвом, відповідальним за нещасний випадок є ОСОБА_1 . Особи, які допустили порушення вимог законодавства про працю зазначені: ОСОБА_1 та ВАТ "Павлоградвугілля".
Відповідно до первинної довідки обласної МСЕК серії 10ААА № 009042 від 03 жовтня 2011 року позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 15% з 27 вересня 2011 року, у зв`язку з Актом № 5 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, травма 27 березня 2011 року, дата переогляду 01 жовтня 2012 року. Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 013893 від 12 листопада 2021 року позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60% з 01 січня 2022 року, встановлено третю групу інвалідності, дата переогляду 01 січня 2024 року. Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААВ № 144181 від 12 листопада 2021 року позивач оглядався комісією, йому встановлено третю групу інвалідності з 01 січня 2022 року до 01 січня 2023 року, причина інвалідності – трудове каліцтво, дата переогляду 05 грудня 2023 року.
Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи, що факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку з нещасним випадком на виробництві доведений матеріалами справи. Суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок нещасного випадку на виробництві останньому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю, що призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керувався принципом розумності та справедливості, враховуючи стан здоров`я позивача, тяжкість отриманої виробничої травми, вину позивача та відповідача в отриманні зазначеної травми, втрату професійної працездатності, інвалідність, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаної травми, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме, спочатку 15% втрати професійної працездатності, які в подальшому збільшились до 60% втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди 100 000 грн, та оскільки визначена судом сума моральної шкоди перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня 2022 року, підлягає стягненню з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 визначено, що право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.
Право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня первинного встановлення йому висновком МСЕК стійкої втрати працездатності.
Надані позивачем письмові докази є належними, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
У відповідності до статті 4 Закону України « Про охорону праці « державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4  «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»  роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Матеріалами справи підтверджується, що ушкодження здоров`я позивача відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, він вимушений систематично отримувати медичну допомогу, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивача постійно не покидає страх та відчуття паніки, відчуття, що він «помирає». Незважаючи на всі лікування та звернення до лікарів стан позивача не покращується.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування роботодавцем заподіяної працівнику моральної шкоди, оскільки факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку з нещасним випадком на виробництві доведений матеріалами справи, судом враховано стан здоров`я позивача, тяжкість отриманої виробничої травми, вину позивача та відповідача в отриманні зазначеної травми, втрату професійної працездатності, інвалідність, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаної травми, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме спочатку 15% втрати професійної працездатності, які в подальшому збільшились до 60% втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Суд першої інстанції, оцінивши наявність вимушених змін у житті позивача у зв`язку з тяжкістю отриманої виробничої травми, вини позивача та відповідача в отриманні зазначеної травми, втрату професійної працездатності та інвалідності, враховуючи характер та об`єм фізичних, душевних страждань від одержаної травми, а також конкретні обставини по справі дійшов правильного висновку визначивши розмір моральної шкоди у сумі 100 000 грн.
Доводи апеляційної скарги, що посилання позивача, як на підставу позовних вимог на ч. 2 ст. 1167 ЦК України, ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки посилання у позові на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог (правовий висновок в постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).
Доводи апеляційної скарги, що підставою для оскарження рішення суду першої інстанцій є неврахування правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 08 листопада 2021 року у справі № 646/5658/19 (відшкодування моральної шкоди завданої тривалою бездіяльністю органів прокуратури), постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 756/16647/18 (відшкодування моральної шкоди завданої розповсюдженням конфіденційної інформації), в постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 638/164/18 (відшкодування моральної шкоди завданої тривалою бездіяльністю органів прокуратури) та інші, є безпідставними, оскільки постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник, не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, оскільки не стосуються трудових відносин.
Доводи апеляційної скарги, щодо ненадання позивачем обґрунтування розрахунку розміру моральної шкоди та що є невідомими мотиви та обґрунтування суду щодо розміру стягнутої за оскаржуваним рішенням суду суми є безпідставними, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
Суд першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача, правильно визначив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він внаслідок отриманої травми,він втратив працездатність, його страждання носять постійний характер, а його здоров`я зазнало незворотні зміни, вимушений постійно проходити медичні обстеження, лікувальні процедури, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, внаслідок чого переносить моральні страждання.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України в пунктах 13  та 9 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, та не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. 
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.). Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Також, відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» – залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: