Номер провадження: 22-ц/813/4777/23 
Справа № 522/10132/21
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Пузанова Л. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,
суддів: Бездрабко В.О.,
Орловської О.В.,
секретар Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2022 року у справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа – Одеська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном,
встановив:

У червні 2022 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача-Одеська міська рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 05.07.2004 року №370 та виданого 19.04.2005 року на його підставі свідоцтва про право власності, є власником нежитлових підвальних приміщень загальною площею 162,9кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та згідно із договором оренди, укладеним з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 20 грудня 2002 року, передані останньому у строкове платне користування строком до 13.02.2020року.
Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 12 травня 2008 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 166,05кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1 , яке 20 липня 2016 року було відчужене нею ОСОБА_4 , яка на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. 11 жовтня 2016 року продала його ОСОБА_1 .
Посилаючись на те, що належні територіальній громаді міста Одеси та ОСОБА_1 нежитлові приміщення є тотожними, та на те, що постановою Одеського апеляційного суду від 06.11.2019 року заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 травня 2008 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності на вказане нежитлове приміщення скасовано із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, Департамент комунальної власності Одеської міської ради як виконавчий орган ради, що здійснює облік, контроль та управління комунальним майном, просить суд витребувати від ОСОБА_1 нежитлове приміщення загальною площею 162,9кв.м., що роозташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із спірного нежитлового приміщення та визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування органами державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 шляхом внесення запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31878961 на нежитлові приміщення загальною площею 166,05кв.м., що розташовані за наведеною вище адресою, та припиненням його права власності на ці приміщення.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі Департамент комунальної власності Одеської міської ради просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми матеріального права, зокрема статті 317, 319, 321, 330, 387, 388 ЦК України, які регулюють питання щодо захисту прав власника шляхом витребовування майна з чужого володіння, в тому числі і від добросовісного набувача.
Скаржник вказує на те, що під час реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення на ім`я ОСОБА_3 на підставі судового рішення у органу, що здійснив цю реєстрацію, були відсутні передбачені статтею 25 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” підстави для присвоєння спірному об`єкту нерухомого майна індивідуального номера, адже такий номер йому був присвоєний під час реєстрації права власності на ім`я територіальної громади м.Одеси. Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не врахував відповідь КП “Бюро технічної інвентаризації” Одеської міської ради про те, що нежитлове приміщення підвалу загальною площею 162,9кв.м. та нежитлове приміщення підвалу загальною площею 166,1кв.м., які знаходяться в будинку АДРЕСА_1 , є тотожними та долучено схематичний план цих приміщень, в той час як відповідач жодним належним та допустимим доказом не підтвердив протилежне.
У відзиві на апеляційну скаргу, процесуальний строк для подання якого поновлено ухвалою апеляційного суду, постановленою без видалення до нарадчої кімнати 26.04.2023року, за клопотанням представника відповідача — адвоката Іскри С.Л., сторона відповідача викладені в ній доводи не визнала, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність у нього права власності на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачеві, та тотожності цього майна з майном, що належить позивачеві, тоді як право на витребування майна від добросовісного набувача у відповідності з положеннями статті 388 ЦК України надано лише власнику такого майна. Суд зазначив, що строк позовної давності застосовується судом за наявності відповідної заяви відповідача лише у разі наявності правових підстав для задоволення позову, які в цій справі відсутні, тому заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 19.04.2005року на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 05.07.2004року № 370 видано свідоцтво про право власності на нежитлові підвальні приміщення, яким посвідчено, що об`єкт в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 та складається з нежилих приміщень підвалу загальною площею 162,9 кв.м., відображених у технічному паспорті від 03.04.2003року, дійсно належить Територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності (а. с. 13, т.1). 
Право власності Територіальної громади міста Одеси зареєстровано 26.04.2005року за номером: 10613767, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер: 7112835 (а. с.19, т.1).
Технічна характеристика та склад нежилих приміщень, які передані у власність територіальної громади міста Одеси, у свідоцтві та витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно не зазначені, а технічний паспорт від 03.04.2003року, що є додатком до свідоцтва про право власності, в матеріалах справи відсутній.
20.12.2002року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (наразі-Департамент комунальної власності) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди, згідно із умовами якого орендарю передано у строкове платне користування нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 162,9 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
29 червня 2006року цей договір викладено в новій редакції, 18 травня 2011 року сторони уклали додаткове погодження до договору оренди нежитлового приміщення від 29 червня 2006 року, 16 травня 2014 року- уклали додатковий договір №2 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 20 грудня 2002року №27/31 (нова редакція від 29 червня 2006р), яким, зокрема змінено пункт 1.3 розділу 1 “Предмет договору” та визначено строк дії договору- до 16 квітня 2017року (т.1, а. с. 60-68).
Разом з тим, 12.10.2008року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-2651/08 за ОСОБА_3 було визнано право власності на нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 166,05 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
У подальшому ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2016року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. та зареєстрованого у реєстрі за № 896, відчужила вказані нежитлові приміщення ОСОБА_4 
11.10.2016року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. посвідчено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень загальною площею 166,05 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого їх новим власником став ОСОБА_5 . Право власності ОСОБА_1 зареєстровано 11.10.2016року за номером: 16913798 (т.1, а. с.107, 108).
Стверджуючи, що відчужене ОСОБА_1 нерухоме майно є належним на праві власності територіальній громаді міста Одеси нежитловим підвальним приміщенням, 17 травня 2017 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Одеська міська рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про витребування в ОСОБА_1 майна, скасування реєстрації та виселення (справа № 522/8499/17).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/8499/17 від 12.09.2017року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25.04.2019року, у задоволені позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено (т.1, а. с. 42-46).
30.10.2019року постановою Верховного Суду вище вказані судові рішення залишено без змін та зазначено, що у випадку скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2008року у справі № 2-2651/08, Департамент комунальної власності Одеської міської ради не позбавлений можливості пред`явити позов про витребування майна з інших підстав, зокрема скасування судового рішення, на підставі якого майно вибуло з його володіння (т.1, а. с.47-57).
06.11.2019року постановою Одеського апеляційного суду у справі 2-2651/08 заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2008рку скасовано, у задоволені позову ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено (т.1, а. с.36-41).
У червні 2021року Департамент комунальної власності Одеської міської ради повторно звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, зазначивши, що із скасуванням судового рішення про визнання права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 , відпали перешкоди для повернення цього майна первісному власнику, тобто територіальній громаді міста Одеси.
Представник відповідача-адвокат Іскра С.Л. заявила про застосування позовної давності до вимог позивача (т.1, а. с. 102-106).
Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Згідно з частиною першою статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором було придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у таких випадках: якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
Позивачем за таким позовом може бути виключно власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором.
Враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим статтею 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна.
При цьому питання про можливість повернення індивідуально-визначеної речі, яка зазнала змін чи переробки, має вирішуватися залежно від характеру таких змін, їх істотності. Якщо майно змінило своє початкове господарське призначення, слід визнати, що підстав для задоволення віндикаційного позову немає.
Судом установлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності  від 19 квітня 2005 року серії НОМЕР_1 , Одеська міська рада є власником нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , площа якого становить 162,9 кв. м. Разом з тим предметом спору у цій справі є нежитлове приміщення за цією ж адресою, але площею 166,05 кв. м.
При цьому технічна характеристика та склад нежилих приміщень, які передані у власність територіальної громади міста Одеси, у свідоцтві та витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно не зазначені, а технічний паспорт від 03.04.2003року, що є додатком до свідоцтва про право власності, в матеріалах справи відсутній.
Натомість, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, загальною площею 166,05 кв.м., опис: нежитлове приміщення літера А , що складається з: 1-основне площею 23,8 кв.м., 2-основне площею 29,0 кв.м., 3-основне площею 13,6 кв.м., 4-вбудовані шафи площею 0,47 кв.м., 5- коридор площею 9,20 кв.м., 6- коридор площею 1,53 кв.м., 7-коридор площею 4,5 кв.м., 8-коридор площею 1,7 кв.м., 9- основне площею 9,6 кв.м., 10-санвузол площею 8,0 кв.м., 11-основне площею 15,1 кв.м., 12-основне площею 4,83 кв.м., 13-основне площею 8,0 кв.м., 14-основне площею 13,3 кв.м., 15-основне площею 13,14 квм., 16-основне площею 3,08 кв.м., 17-основне площею 7,2 кв.м.(т.1, а. с.108).
На підтвердження тотожності належних позивачеві та відповідачеві нежитлових підвальних приміщень позивач надав суду першої інстанції інформацію, викладену у наданій 16 березня 2021року на його лист відповіді Комунального підприємства “Бюро технічної інвентаризації” Одеської міської ради за №471-12/21, в якій комунальне підприємство повідомило департаменту про те, що згідно із схематичним планом розташування нежитлового приміщення підвалу загальною площею 162,9кв.м. та загальною площею 166,1кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 , ці приміщення є тотожними приміщеннями.
Доданий до цієї відповіді схематичний план розташування нежитлових приміщень підвалу, копія якого засвідчена представником позивача 25.05.2021року, не містить ні дати його складення, ні вказівки та посадову особу, яка його склала, та підпису цієї особи. Не зазначено також про те, хто і коли здійснив дії щодо накладення місця розташування кожного із наведених підвальних приміщень та зробив висновок щодо їх тотожності, в той час як із заштрихованих у схематичному плані приміщень як таких, що перебувають у спорі, що виник між сторонами, вбачається, що розбіжності у площі належного відповідачеві приміщення та приміщення, що належить на праві власності територіальній громаді міста Одеси, існують не формально (наприклад, у зв`язку із вимірами різними особами чи похибкою у підрахунках), а є реальними, так як нежитлові підвальні приміщення загальною площею 166,1кв.м. виходять за межі нежитлових підвальних приміщень площею 162,9кв.м. та невідомо чи можна технічно виокремити приміщення площею 3,2кв.м. (166,1-162,9) від витребуваних позивачем приміщень площею 162,9кв.м. (т.1, а. с. 20-21).
Неможливо перевірити доводи позивача щодо тотожності наведених вище нежитлових приміщень і за допомогою аналізу інформації, що міститься у технічних паспортах на них.
Так, позивачем до позовної заяви додано копію технічного паспорта, складеного КП “ОМБТІ та РОН” 06.04.2006року, на належні територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради нежитлові підвальні приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 , згідно із яким, а саме: згідно із журналом підрахунку площі яких, призначенням усіх приміщень, що входять до складу підвального приміщення площею 162,9кв.м., значиться підвал, в той час як згідно із технічним паспортом, складеним ПП “Глав Інвест Груп” 05.04.2021 року на нежитлове приміщення, що належить ОСОБА_1 , призначенням приміщень, що входять до складу нежитлових приміщень загальною площею 166,05кв.м., значаться сходи, три коридори, сім основних приміщень, туалет. Не співпадають площі та кількість, а отже-і конфігурація цих окремих приміщень. У технічному паспорті до підвальних приміщень позивача їх 10, а у технічному паспорті до приміщень відповідача-12(т.1, а. с. 14-19, 110-112).
При дослідженні наведених обставин в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_6 пояснив, що Департаментом комунальної власності Одеської міської ради надано достатньо доказів щодо тотожності спірного підвального приміщення, інших доказів на підтвердження наведеного факту у позивача немає та він не вважає за необхідне надавати додаткові докази, враховуючи, що ОСОБА_1 не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що нежитлове приміщення, зареєстроване за ним на праві власності, є відмінним від нежитлового приміщення, зареєстрованого на праві комунальної власності за територіальною громадою міста Одеси, яке є предметом цього спору. Послався при цьому на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.05.2022 року у справі №199/1136/20.
Однак враховуючи, що відповідно до наведених вище норм права саме на позивача покладено обов`язок доводити як володіння титулом власника до вибуття майна, так і можливість повернути індивідуально-визначену річ, яка зазнала змін шляхом доведення характеру таких змін, їх істотності та збереження майном свого початкового господарського призначення, що позивачем не зроблено, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Департаментом комунальної власності Одеської міської ради не надано належних та достатніх доказів для підтвердження наявності у нього правових підстав для витребування спірного нерухомого майна від відповідача, який є добросовісним набувачем.
При цьому колегія суддів вважає достатньо аргументованими та такими, що підлягають врахуванню викладені представником відповідача у відзиві на апеляційну скаргу доводи щодо неможливості порушення права власності відповідача як добросовісного набувача, який придбав належне йому нежитлове приміщення за відплатним правочином при відсутності будь-яких передбачених законом обмежень щодо відчуження цього нерухомого майна.
У постанові, ухваленій 13.11.2019 року у справі № 645/4220/16ц, на яку послалася представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, Верховний Суд зробив висновок про те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.
Отже, задоволення позовних вимог за позовом про витребування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, в той час, як він не є особою, яка порушила права позивача у спірних правовідносинах.
В свою чергу позивач не позбавлений можливості здійснити захист своїх прав власника у інший, зокрема зобов`язально-правовий спсіб, пред`явивши відповідні вимоги до особи, яка ці права порушила.
Отже, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують підлягають відхиленню.
Зокрема, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки досліджених судом першої інстанції доказів, які, на думку колегії суддів, оцінені судом з додержанням вимог статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів та переоцінки не потребують.
Нові докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції у наведеній вище частині та відповідно до норм процесуального права підлягали б дослідженню судом апеляційної інстанції скаржник не подавав та клопотань про їх витребовування в установленому законом порядку не заявляв.
Стверджуючи про те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи,скаржник при цьому зазначає про те, що ним надано всі належні докази у підтвердження тотожності спірних приміщень, зокрема лист БТІ та посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.05.2022року, справа №199/1136/20, у якій суд касаційної інстанції вважав за можливе зробити висновок про те, що відмінності у технічних характеристиках, а саме- незначна різниця площ спірного нежитлового приміщення, зумовлена проведенням інвентаризації цього нерухомого майна різними суб`єктами господарювання, а відповідач не зазначала й не доводила, що на першому поверсі житлового будинку є два відмінних нежитлових приміщення- як площею 373,8кв. м., так і площею 375,6кв. м.
Наведене твердження скаржника не може бути прийнятим до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки із наданих сторонами документів вбачається, що призначення, технічні характеристики та площа підвального приміщення, право власності на яке зареєстровано за територіальною громадою міста Одеси у 2005році та придбаного на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 у 2016 році є реально різними та свідчать про те, що підвальне приміщення за цей час зазнало змін, зважати на які позивач не бажає, однак які мають важливе значення для правильного вирішення справи.
Про правове значення наведеної обставини для справи та необхідність її доведення і підтвердження висновками експерта позивач був обізнаним, в тому числі із ухвалених у спорі щодо витребовування спірного нерухомого майна від ОСОБА_1 судових рішень, а також роз`яснень суду при вирішенні цієї справи, однак вчинення дій для отримання відповідних доказів не вважав за необхідне.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків, а також у інших випадках, передбачених цим Кодексом (частини перша та сьома статті 81 ЦПК), а згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на встановлені судом обставини справи та положення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: В.О. Бездрабко

Н. В. Орловська

Повний текст постанови складено 03 травня 2023 року

Суддя Л.В. Пузанова