КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №2604/1574/12                                                                        Головуючий у суді І інстанції Виниченко Л.М.
провадження №22-ц/824/7756/2023                                                    Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 травня 2023 року                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.,
секретар судового засідання: Кіпрік Х.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бутенко Олексія Андрійовича, який діє в інтересах особи яка не брала участі у справі  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2012 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1  від 08 вересня 2011 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 та застосувати наслідки недійсності правочину; стягнути з відповідача на його користь 1 000 000 грн збитків та 20000 грн. моральної шкоди.
Одночасно з позовною заявою представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на все майно ОСОБА_3 , а саме:
- 1/2 нежилого приміщення №114 - медичний центр, площею 178,90 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;
- нежиле приміщення площею 65 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- нежилі приміщення з №1 по №16, №1 (групи приміщень № 73) загальною площею 181,90 кв.м, які розташовані за адресою АДРЕСА_4 ;
- квартиру за адресою: АДРЕСА_5 ;
- квартиру за адресою: АДРЕСА_6 ;
- квартиру за адресою: АДРЕСА_7 ;
- гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_8 за АДРЕСА_9 ;
- нежитлове приміщення (об`єкт будівництва Житлово-офісний комплекс з вбудовано- прибудованими і торговими приміщеннями та паркінгом, розташований на ділянці обмеженої АДРЕСА_10 та гаражно-будівельним кооперативом «Скіф» у Дніпровському районі м. Києва, кадастровий номер 8000000000:66:248:0045, будівельна адреса АДРЕСА_11 , номер об`єкту інвестування 237;
- на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_12 , загальною площею 0,20 га;
- автомобіль Лексус GX470, номерний знак  НОМЕР_1 .
Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилалася на те, що відповідач може переоформити зареєстроване на його ім`я майно на користь третіх осіб, тому рішення суду неможливо буде виконати.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2012 року заяву позивача задоволено частково.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
В решті вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаною ухвалою, адвокат Бутенко О.А,, який діє в інтересах особи яка не брала участі у справі  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати в частині, в якій судом першої інстанції було частково задоволено вимоги заяви про забезпечення позову та накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в цій частині у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовував тим, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Право власності виникло на підставі укладеного договору дарування квартири від 17.04.2012 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..
Право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаної квартири зареєстровано з 20.04.2012 року у встановленому законом порядку, що вбачається із витягу про державну реєстрацію прав № 33893033 від 20.04.2012 року та із інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.03.2023 року.
Представник апелянта вказує, що вбачаючи необхідність реалізації свого права власності шляхом відчуження належної ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , останній звернувся у березні 2023 року до приватного нотаріуса з метою отримання консультації із правових питань та підготовки до відчуження такого нерухомого майна і отримав інформацію про наявність накладеного арешту на вказану квартиру на підставі ухвали від 03 серпня 2012 року Дніпровського районного суду міста Києва по справі №2604/15174/12.
ОСОБА_1 не погоджується з оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції, оскільки вона базується на недостовірних відомостях, які були надані суду позивачем, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та порушення процесуального права, викладення хибних висновків судом першої інстанції.
Посилається на те, що оскаржувана ухвала від 03.08.2012 року істотним чином порушує права ОСОБА_1 як співвласника квартири АДРЕСА_1 .
Представник апелянта також вказував, що квартира АДРЕСА_1 на момент прийняття оскаржуваної ухвали від 03 серпня 2012 року не належала відповідачу ОСОБА_3 , а відтак п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України не підлягав застосуванню.
18 квітня 2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Звоненко Олени Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, до якого не було надано докази надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи (ч.4 ст.360 ЦПК України), а також вказаний відзив не підписаний електронно-цифровим підписом, тому останній не може бути взятий судом апеляційної інстанції до уваги.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що враховувавши зміст заявлених вимог, вимоги ч. 3 ст. 151 ЦПК України та клопотання представника позивачки щодо накладення арешту на спірну квартиру, зважаючи на те, що невжиття заходу забезпечення позову може в подальшому утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову, суд першої інстанції вважав, що заява представника позивачки про забезпечення позову підлягає задоволенню в частині накладенні арешту на спірну квартиру.
Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відмовляючи в решті вимог заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачкою доказів щодо вартості нерухомого майна відносно якого заявлені вимоги про накладення арешту не надано, також зазначене майно не є предметом спору, у зв`язку з чим суд вважав, що решта вимоги про забезпечення позову задоволенню не підлягають.
В цій частині ухвала суду сторонами не оскаржується та апеляційним судом в цій частині не переглядається.
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що у липні 2012 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1  від 08 вересня 2011 року недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди.
03 серпня 2012 року позивач ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно ОСОБА_3 , в тому числі 1/2 нежилого приміщення № 114 - медичний центр, площею 178,90 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_2 ; нежиле приміщення площею 65 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; нежилі приміщення з № 1 по № 16, № 1 (групи приміщень № 73) загальною площею 181,90 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_4 ; квартиру за адресою АДРЕСА_5 ; квартиру за адресою АДРЕСА_6 ; квартиру за адресою АДРЕСА_7 ; гараж, що розташований за адресою АДРЕСА_8 за АДРЕСА_9 ; на нежитлове приміщення (об`єкт будівництва Житлово-офісний комплекс з вбудовано-прибудованими і торговими приміщеннями та паркінгом, розташований на ділянці обмеженої АДРЕСА_10 та гаражно-будівельним кооперативом «Скіф» у Дніпровському районі м. Києва, кадастровий номер 8000000000:66:248:0045, будівельна адреса АДРЕСА_11 , номер об`єкту інвестування 237; на земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_12 ,  кадастровий номер 71249875000:02:001:0087, загальною площею 0,20 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства та на автомобіль Лексус GХ470, номерний знак НОМЕР_1 .
Заяву про забезпечення позову мотивувала тим, що відповідач може переоформити зареєстроване на його ім`я майно на користь третіх осіб, тому рішення суду неможливо буде виконати.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17 квітня 2012 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та особами ОСОБА_7 і ОСОБА_1 (обдаровані), було укладено договір дарування квартири. Предметом договору визначено, що дарувальник передає в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8 т. 2).
Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 33893033 від 20.04.2012 року право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 10 т. 2).
Відповідно до довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.03.2023 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності 1/2 частини квартири (а.с. 11 т. 2).
Також судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням від 17 грудня 2012 року у задоволенні позову відмовлено. При ухваленні рішення суд не вирішив питання про зняття арешту.
Встановлено, що сторони не звертались з заявою про скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до частин 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до положень ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Відповідно до ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування заходів забезпечення позову щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки на момент постановлення ухвали суду першої інстанції від 03 серпня 2012 року відповідач ОСОБА_3 вже не був власником вказаної квартири, оскільки право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_7 та ОСОБА_1  по 1/2 частині кожному на підставі договору дарування квартири від 17 квітня 2012 року.
Суд першої інстанції на час розгляду заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову не перевірив чи є відповідач ОСОБА_3 власником квартири  АДРЕСА_1 .
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскільки на час постановлення оскаржуваної ухвали відповідач ОСОБА_3 не був власником майна, на яке позивач просила накласти арешт, а саме квартири  АДРЕСА_1 , нові співвласники вказаної квартири не були залучені до участі у справі як відповідачі, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для накладення арешту на вищевказану квартиру.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову, і не дотримався положень статті 150 ЦПК України при постановленні оскаржуваної ухвали та не взяв до уваги те, що квартира АДРЕСА_1 на момент постановлення оскаржуваної ухвали не належала відповідачу на праві власності.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Бутенко Олексія Андрійовича, який діє в інтересах особи яка не брала участі у справі  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2012 року в частині накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 - скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «03» травня 2023 року.

Головуючий суддя                                                                Л.П. Сушко

Судді                                                                                       С.В. Кулікова
 
                                                                                                                                                                                                                                                                   В.І. Олійник