ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2022 року
м. Київ
справа № 202/6928/15-ц
провадження № 61-1507св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 2 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Бєльченко Л. А., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Демченко Е. Л., Каратаєвої Л. О., Макарова М. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Українська боргова компанія», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову вказувало, що 20 червня 2013 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 1/1437813, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 52 000 грн, а останній зобов`язався повернути кредит не пізніше 
19 червня 2016 року, сплатити 11% річних за користування кредитом та щомісячну комісійну винагороду у розмірі 1,80%.
31 березня 2014 року ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ «Купер Прайс» уклали договір про відступлення права вимоги № 03/14-ІІІ, відповідно до умов якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 1/1437813 
від 20 червня 2013 року. 
2 квітня 2014 року ТОВ «Купер Прайс» та ТОВ «Українська боргова компанія» уклали договір про відступлення права вимоги № 14/УБК-14, відповідно до умов якого позивач набув право вимоги за вказаним кредитним договором.
Вказувало, що ОСОБА_1 не виконав своєчасно зобов`язання за кредитним договором, тому на 6 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 
66 361,33 грн, яка складається з 46 127,72 грн заборгованості за кредитом;
18 424,56 грн пені, 520 грн штрафу та 3% річних у розмірі 1 289,05 грн.
За таких обставин просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 66 361,33 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 жовтня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором у розмірі 64 552,28 грн, яка складається із 46 127,72 грн заборгованості за кредитом та пені 
у розмірі 18 424,56 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив про доведення належними і допустимими доказами вимог позову в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірах 46 127,72 грн та 18 424,56 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення штрафу у розмірі 520 грн, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування відповідачу неустойки (пені) за порушення грошового зобов`язання та покладання на нього штрафу за несвоєчасне виконання того ж зобов`язання є подвійним притягненням до відповідальності і суперечить статті 61 Конституції України.
Вирішуючи позов в частині стягнення на користь кредитора 3% річних, місцевий суд зазначив, що проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання нараховані позивачем за період дії кредитного договору, в якому сторони погодили інший розмір процентів, тому відсутні підстави для стягнення з позивача вказаної складової боргу.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 жовтня 2020 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції зазначив, що ПАТ «Креді Агріколь Банк» встановив у кредитному договорі щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,80% щомісяця від суми кредиту, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь. Нарахування такої комісії є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Апеляційний суд зазначив, що подані позивачем докази не містять розміру складових заборгованості, тому неможливо як визначити розмір комісії, що безпідставно заявлено до стягнення, так і розмір складових заборгованості, обов`язок зі сплати яких має виконати відповідач.
Зазначивши про неможливість визначення обсягу відповідальності відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У січні 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, забезпечивши формування єдиної практики, і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про неможливість визначення окремих складових заборгованості ОСОБА_1 , оскільки в матеріалах справи містяться 6 меморіальних ордерів від 11 серпня 2014 року, якими підтверджується заборгованість за кожною складовою боргу. Вказані ордери є первинними документами щодо стану заборгованості за кредитним договором відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Вказує про неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), згідно з яким «доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі». У цій постанові Верховний Суд зазначив про процесуальний обов`язок суду - належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даній справі - меморіальні ордери), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок.
Позиція інших учасників справи
У травні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність її доводів та відповідність висновків суду апеляційної інстанції обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін. Вказує про неподібність обставин у справі № 278/2177/15-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, обставинами даної справи.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи 
заявника про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 грудня 
2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами встановлено, що 20 червня 2013 року ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 1/1437813, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 52 000 грн, а останній зобов`язався повернути кредит не пізніше 19 червня 2016 року, сплатити 11% річних за користування кредитом та щомісячну комісійну винагороду у розмірі 1,80%.
31 березня 2014 року ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ «Купер Прайс» уклали договір про відступлення права вимоги № 03/14-ІІІ, відповідно до умов якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 1/1437813 
від 20 червня 2013 року. 
2 квітня 2014 року ТОВ «Купер Прайс» та ТОВ «Українська боргова компанія» уклали договір про відступлення права вимоги № 14/УБК-14, відповідно до умов якого позивач набув право вимоги за вказаним кредитним договором.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 не виконав своєчасно зобов`язання за кредитним договором, тому на 6 серпня 2015 року виникла заборгованість, яка складається з 46 127,72 грн заборгованості за кредитом і 18 424,56 грн пені.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.
Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.
Звертаючись з вказаним позовом, ТОВ «Українська боргова компанія» зазначала про існування у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, на підтвердження чого подавало, серед іншого, меморіальні ордери, в яких первісний кредитор - ПАТ «Креді Агріколь Банк» зазначав окремі складові боргу.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведення належними і допустимими доказами вимог позову в частині стягнення заборгованості за кредитом у 46 127,72 грн та 18 424,56 грн.
Суд апеляційної інстанції вказав, що подані позивачем докази не містять розміру складових заборгованості, тому неможливо як визначити розмір комісії, що безпідставно заявлено до стягнення, так і розмір складових заборгованості, обов`язок зі сплати яких має виконати відповідач.
При цьому мотивувальна частина постанови апеляційного суду не містить висновків щодо відхилення поданих позивачем меморіальних ордерів 
від 11 серпня 2014 року.
В постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року 
у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 4.4 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (далі - Положення), яке було чинним на час пред`явлення позову, залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками: а) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); б) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).
Пунктом 4.6 Положення передбачено, що меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів /паперових або електронних/, що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку).
Звертаючись з вказаним позовом, ТОВ «Українська боргова компанія» посилалась на існування у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, на підтвердження чого надала меморіальні ордери від 11 серпня 2014 року, які містять інформацію про розмір заборгованості за окремими складовими боргу.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеною заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором і пенею, вважаючи вказані меморіальні ордери належними і допустимими доказами. 
Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції не надав оцінки меморіальним ордерам від 11 серпня 2014 року, тому дійшов передчасного висновку про неможливість визначення розміру комісійної винагороди, яка є необґрунтованою, та помилково відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.
Разом з тим, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,80% в місяць від суми кредиту з огляду на нікчемність умови кредитного договору про можливість її нарахування та необхідність виключення цієї складової із загальної заборгованості.
За таких обставин касаційна скарга є обґрунтованою, наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, щодо застосування апеляційним судом норми права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), підтверджена під час касаційного провадження.
Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може переоцінювати докази, встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Формально пославшись не неможливість визначення розміру комісійної винагороди, суд апеляційної інстанції не перевірив розмір заборгованості, стягнений з відповідача судом першої інстанції, тому прийнята апеляційним судом постанова в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та пені відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, дослідити меморіальні ордери від 11 серпня 2014 року, переглянути справу за наявними в ній доказами та перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, розглянувши справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
Враховуючи висновок Верховного Суду про скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та пені і направлення справи в цій частині на новий апеляційний розгляд, постанова апеляційного суду в частині розподілу судових витрат також підлягає скасуванню.
Касаційна скарга не містить доводів про незаконність та необґрунтованість постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних та штрафу; ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», реалізовуючи свої процесуальні права на власний розсуд, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувало, тому справа у цій частині в касаційному порядку не переглядається.

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 рокув частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом та пені скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року в частині розподілу судових витрат скасувати.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук