ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 червня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 400/505/21	
Головуючий в 1 інстанції: Величко А.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі - Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури, Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - 
ВСТАНОВИЛА:
У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 24.11.2020 №39 “Про неуспішне    проходження ОСОБА_1 атестації за результатами    складання іспиту у формі анонімного тестування    з використанням    комп`ютерної    техніки з метою виявлення рівня знань    та умінь    у застосуванні    закону, відповідності здійснювати повноваження    прокурора”;
- визнати протиправним та скасувати наказ    №1375к від 23.12.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Єланецького відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області на підставі п.9 ч.1    ст.51 ЗУ “Про прокуратуру” з 30 грудня 2020 року з 30 грудня 2020 року;
- поновити     ОСОБА_1 на посаді    прокурора Єланецького відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області з 30.12.2020 року.
- стягнути з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.12.2020 року по день винесення судом рішення про поновлення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач працювала в органах прокуратури Миколаївської області з 06.12.2005 року,    з 01.10.2018 року на посаді прокурора Єланецького відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області. З 30.12.2020 згідно з наказом керівника Миколаївської обласної прокуратури №1375к позивача було звільнено    на підставі п.9 ч. 1    ст. 51 Закону України “Про прокуратуру”. На переконання позивача,    вказаний наказ є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки у наказі зазначено підставу звільнення п.9 ч. 1 ст. 51 (в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), однак одночасно зазначено    підставу: рішення четвертої кадрової комісії від 24.11.2020 №39, лист Генерального прокурора від 22.12.2020 №07/1/1-3950вих-20. Позивачу не відомо про наявність рішення Генерального прокурора України щодо реорганізації, ліквідації Єланецького відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області або ж скорочення кількості прокурорів цього органу прокуратури. Щодо атестації, то звільнення відбулось на підставі результатів незавершеної атестації із зазначенням в наказі про підставу звільнення у вигляді    реорганізації/ліквідації. Проходження атестації, відповідно до вимог    п.6-19 розділу ІІ    Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” №113-IX, надання згоди    на її проведення    з попередженням про можливе майбутнє звільнення, та результати цієї атестації не мають    будь-яких правових наслідків    без рішення Генерального прокурора, виданого    згідно вимог ч. 4    ст. 10 Закону України “Про прокуратуру”    щодо ліквідації, реорганізації або ж скорочення кількості прокурорів Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області, тільки за умов проведення яких і можливе було вирішення питання щодо звільнення позивача.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від  21 липня 2021 року – залишено без змін.
Ухвалами Верховного Суду від 31 грудня 2021 року, 25 травня 2022 року, 14 вересня 2022 року, 05 грудня 2022 року, 26 грудня 2022 року касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 - адвоката Вуїв Оксани Вікторівни на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі №    400/505/21  повернуто  особам, які їх подали.
05 квітня 2023 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд рішення за виключними обставини, в якій заявник просить переглянути за виключними обставинами рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України.
В обґрунтування заяви зазначено, що Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 року (надалі - рішення №1-р(ІІ)/2023) визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-IX від 19 вересня 2019 року. Згідно вказаного п. 6: «З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Позивачка зазначає, що вона була звільнена з посади прокурора Єланецького відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ. Враховуючи те, що положення Закону №113-ІХ, на підставі якого позивачка була персонально попереджена про звільнення визнано неконституційним, вона вважає, що отримала право на звернення з даною заявою про перегляд рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року у справі №400/505/21, у зв`язку з виключними обставинами. 
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року у справі №400/505/21 - відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити заяву ОСОБА_1  про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. Доводами апеляційної скарги зазначено, що перегляд справи за виключними обставинами, передбаченими частиною п`ятою статті 361 КАС України, не суперечить принципу юридичної визначеності (res judicata) та узгоджується з практикою ЄСПЛ. Тому, на думку апелянта, посилання суду першої інстанції на те, що висновки КСУ про неконституційність пункту 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19 вересня 2019 року № 113-1Х не поширюють свою чинність на спірні правовідносини, так як не мають ретроспективної дії, порушують права позивача на ефективний захист своїх прав. При звільненні позивача з посади прокурора була порушена процедура попередження його про майбутнє звільнення, що підтверджується висновками Конституційного Суду України в справі № 3-5/2022(9/22). При цьому, апелянт вказує, що  КСУ дав оцінку порушенням прав та порядку звільнення з посади не тільки автора конституційної скарги, а і усіх інших прокурорів, на яких розповсюджувалася дія приписів Закону № 113-ІХ. З огляду на викладене, на думку апелянта, втрачає легітимність і вся процедура звільнення позивача, що є самостійною та достатньою підставою для визнання протиправним та скасування наказу про його звільнення з посади прокурора та з органів прокуратури. Що повинно було бути враховано судом першої інстанції при розгляді заяви ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник Миколаївської обласної прокуратури зазначає, що перегляд справи у зв`язку з виключними обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням підстав, які виникли після ухвалення судового рішення. В якості виключних обставин заявник посилається на прийняття Конституційним Судом України Рішення від 01 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023, яким визнано неконституційним п.6 розділу 2 "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, відповідно до якого "з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п.9 ч.І ст. 51 Закону України "Про прокуратуру". Фактично, у розглянутій справі оцінювалося питання про звільнення прокурора внаслідок неподання ним у встановлений строк заяви про намір пройти атестацію для подальшої роботи в органах прокуратури, оскільки реформа прокуратури, яка розпочалась у 2019 році, передбачала, що зайняти посаду в новостворених Офісі Генерального прокурора, в обласних та окружних прокуратурах, прокурор міг лише після виконання низки умов, передусім, успішного проходження атестації. При цьому, заява ОСОБА_1 про намір пройти атестацію була подана та її звільнення було наслідком не проходження першого етапу атестації, що свідчить про не тотожність спірних правовідносин у справі за її позовом та тій, що розглядалась Конституційним Судом. Дія приписів пункту 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України № 113-ІХ, втратила чинність з 01.03.2023, при цьому є такою, що не має зворотної сили. Тому, Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 у справі №3-5/2022(9/22) не може бути застосовано до правовідносин, що виникли до 01.03.2023. Враховуючи, що на час ухвалення рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 положення Закону України № 113-ІХ, зокрема п. 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення були чинними, останні втратили чинність лише з 01.03.2023, тому відсутні підстави для його скасування. З огляду на зазначене, представник Миколаївської обласної прокуратури просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.  
У відзиві на апеляційну скаргу представник Офісу Генерального прокурора зазначає, що за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Отже, помилковим є твердження ОСОБА_1 про те, що «перегляд судових рішень, якими відмовлено у задоволенні позову за виключними обставинами на підставі п. 1. ч. 5 ст. 361 КАС України можливий в усіх випадках». Представник Офісу Генерального прокурора зазначає, що Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 року ухвалено в частині застосування норм матеріального права, якими врегульовано процедуру вивільнення працівників внаслідок ліквідації, реорганізації підприємства, установи, організації чи скорочення штатів, а саме вимоги ст. 49-2 КзпП України щодо вручення з цих підстав працівнику індивідуального попередження про майбутнє вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва. Проте, позивача було звільнено не на підставах, передбачених КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва, а відповідно до Закону № 113-ІХ, який визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, та є спеціальним законом у спірних правовідносинах і підставою для звільнення позивача стало рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, а не ліквідація, реорганізація органу прокуратури та скорочення кількості працівників. Встановлена Конституційним Судом неконституційність п. 6 розд. II Закону №113-ІХ жодним чином не впливає на права та обов`язки позивача, оскільки в даному випадку підставою для звільнення позивача стало неуспішне проходження атестації. Крім того, на момент вирішення цієї справи судами та ухвалення оскаржуваного рішення положення п. 6 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ були чинними. Рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(ІІ)/2023 норми Закону № 113-ІХ, які були застосовані судами у справі № 400/505/21, неконституційними не визнавалися. З огляду на зазначене, представник Офісу Генерального прокурора просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.  
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін. 
Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені у заяві вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулюють спірні правовідносини, оскільки, як на підставу перегляду рішення за виключними обставинами позивачка посилається на те, що при її звільненні з посади прокурора була порушена процедура попередження її про майбутнє звільнення, що не було взагалі зазначено як підстава для заявлення первинних позовних вимог у даній адміністративній справі.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року, щодо перегляду якого за виключними обставинами звернулася ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно воно не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої   статті 361 КАС України   - не може переглядатися за виключними обставинами.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої  статті 368 КАС України  справа розглядається за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.
  Згідно з частинами першою, п`ятою  статті 361 КАС України  судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2)    встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення; 3)    встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
  При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина шоста  статті 361 КАС України).
  Відповідно до частин першої та другої  статті 365 КАС України  заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої  статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.
  Отже у адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є особливим видом провадження. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати обставину (підставу), яка виникла пізніше ухвалення судового рішення. Тобто, перегляд справи у зв`язку з виключними обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням підстав, які виникли після ухвалення судового рішення.
  В якості підстави для перегляду рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року за виключними обставинами позивач зазначає про прийняття  Конституційним Судом України Рішення від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, яким визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, відповідно до якого «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України "Про прокуратуру».
  Відповідно до частини першої  статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України»  закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
  Частиною другою  статті 152 Конституції України  передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають  Конституції України  або якщо була порушена встановлена  Конституцією України  процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав на те, що: «частина друга  статті 152 Конституції України  закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».
  У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності)  Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV  (справа про додержання процедури внесення змін до  Конституції України) Конституційний Суд України зазначив таке: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».
  Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа№1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.
  Таким чином, аналіз норм  розділу ХІІ Конституції України  («Конституційний Суд України») та  Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII  дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
  Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
  Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року №4819/49/19.
  Згідно абз.2 резолютивної частини  Рішення Конституційного Суду України №1-р(II)/2023 від 01.03.2023р. у справі № 3-5/2022(9/22) пункт 6   розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Із змісту наведеного вбачається, що дія пункт 6   розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19 вересня 2019 року № 113-IX втратила чинність з 01.03.2023р., при цьому зворотньої сили не має.
Тому, Рішення Конституційного Суду України №1-р(II)/2023 від 01.03.2023 р.  не може бути застосовано до правовідносин позивача, які виникли до 01.03.2023 року.
Враховуючи, що на час ухвалення рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 р. положення  пункту 6   розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19 вересня 2019 року № 113-IX були чинними, останні втратили чинність лише з 01.03.2023р., тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Крім цього, із змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої  статті 361 КАС України  слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами виключно, якщо рішення суду ще не виконане.
В даній справі, рішення не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої  статті 361 КАС України, оскільки є рішенням, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено та не передбачає примусового виконання.
  Тобто, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року у справі №400/505/21, про  перегляд якого за виключними обставинами звернулась ОСОБА_1 у розумінні пункту 1 частини п`ятої  статті 361 КАС України  не може переглядатися за виключними обставинами.
Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №240/35883/21.
Згідно з п.1 ч.4  ст.368 КАС України  за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.
Положеннями ч.ч.1,2  ст.369 КАС України  передбачено, що у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу. У разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених  частиною другою,  пунктами 1,  2 частини п`ятої  статті 361 цього Кодексу, та скасування судового рішення, що переглядається, суд: 1) ухвалює рішення - якщо переглядалося рішення суду; 2) приймає постанову - якщо переглядалася постанова; 3) постановляє ухвалу - якщо переглядалася ухвала. Верховний Суд за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, визначеної  пунктом 3  частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, приймає постанову.
Судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими або виключними обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. З набранням законної сили новим судовим рішенням в адміністративній справі втрачають законну силу судові рішення інших адміністративних судів у цій справі.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній ухвалі, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року - залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04.07.2023  року.

Головуюча суддя:          О.А. Шевчук
Суддя:          А.В. Бойко
          Суддя:                                                                                                    А.Г. Федусик