КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Поліщук А.С.
Єдиний унікальний номер справи № 371/518/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7579/2023
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
03 липня 2023 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  Мережко М.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Миронівського районного суду Київської області від 08 листопада  2022 року та додаткове рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 січня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого,
встановив:
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 29 листопада 2020 року близько 18 години 28 хвилин, за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Яхни відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN T4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійнив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок даної ДТП, пішохід ОСОБА_3 від отриманих травм загинув.
За фактом ДТП Головним управлінням Національної поліції в Київській області матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020110000001098.
Станом на час звернення із позовом досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020110000001098, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, триває, та здійснюється Головним управлінням Національної поліції в Київській області.
В результаті вказаного ДТП та наслідків від нього, матері потерпілого ОСОБА_1 , було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача,
На підставі викладеного просила суд стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 60 000,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого; 180 000,00 грн. страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника; 20 000,00 грн. судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.
У відзиві на позовну заяву представник ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» заперечував проти позовних вимог та вказував, що представником позивача не надано до суду доказів на підтвердження факту перебування на утриманні свого сина та, що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування.
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 08 листопада  2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 60000,00 грн моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 180 000 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.
Додатковим рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 січня 2023 року стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції та додатковим рішенням, відповідач ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія»  подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Миронівського районного суду Київської області від 08 листопада  2022 року та додаткове рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити та, відповідно, відмовити у стягненні судових витрат на правову допомогу.
У апеляційній скарзі вказує, що позовна заява не містить чіткого визначення правових та фактичних підстав виникнення у позивачки права на отримання відшкодування. Зазначає, що позивачка не надала належних доказів дійсного розміру її доходів за попередній (до настання ДТП) календарний рік. Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимогу про стягнення відшкодування одним платежем, оскільки позивачка не обґрунтувала наявність підстав для можливості відступу від загального порядку (щомісячними платежами), встановленого ст. 1202 ЦК України здійснення такого стягнення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р.Р.  зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив усі обставини справи та застосував норми права, що підлягають застосуванню до спірних відносин. Апеляційну скаргу відповідача вважає безпідставною, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін. Також просить стягнути з відповідача 12 000 грн витрат на відшкодування правової допомоги під час розгляду справи в апеляційному суді.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення страхового відшкодування у загальному розмірі 240 000 грн.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування) (стаття 980 Цивільного кодексу України).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Встановлено, що  29 листопада 2020 року близько 18 години 28 хвилин, за адресою: Київська область, Миронівський район, с. Яхни відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN T4», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Цей автомобіль здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок даної ДТП, пішохід ОСОБА_3 від отриманих травм загинув.
Ці обставини визнаються учасниками справи, а отже у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх встановленими та такими, що не підлягають доказуванню.
Автомобіль марки «VOLKSWAGEN T4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у відповідності до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України є джерелом підвищеної небезпеки.
Частиною 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4, дійшов висновку, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача незалежно від наявності вини.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах по справах: 751/8121/17 від 14 січня 2019 року, №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року, №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року, та № 126/1439/17 від 01 лютого 2018 року.
Тобто, шкода, спричинена смертю ОСОБА_3 , яка сталася унаслідок наїзду на нього автомобіля марки «VOLKSWAGEN T4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який у відповідності до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України є джерелом підвищеної небезпеки, має бути відшкодована у повному обсязі, незалежно від наявності вини водія ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
Підпунктом 3 ч. 1 ст. 980 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Також встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «VOLKSWAGEN T4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована в ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР4119887.
Згідно з ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з п. 22.1. ст. 22 вказаного Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Пунктом 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, батькам (усиновлювачам). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Отже, особою, яка має право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 , є, зокрема, його мати - ОСОБА_1 .
На день настання страхового випадку, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлював мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 5000 гривень.
З урахуванням викладеного загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 60 000 гривень (5 000*12=60 000).
Отже, сума відшкодування заподіяної моральної шкоди позивачу в зв`язку із смертю її сина в порядку пункту 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», становить 60 000 гривень.
Крім того, у відповідності до пункту 27.2. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законом на день настання страхового випадку.
Згідно з ч. 1 ст.1200 Цивільного кодексу України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Шкода відшкодовується особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності.
Дана норма закону чітко встановлює перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди. Зокрема, це батьки, які мають інвалідність.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що основним доказом наявності права позивача на отримання відшкодування по втраті годувальника є існування родинних відносин із потерпілим, та фізичних вад, у наслідок яких позивач визнаний особою з інвалідністю.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка на підтвердження своїх позовних вимог надала суду: копію пенсійного посвідчення, що підтверджує те, що особа є інвалідом 3-ої групи; копію довідки про склад сім`ї, що підтверджує, що особа проживала разом із потерпілим; копію довідки про доходи з пенсійного фонду України про отримання особою пенсії, що підтверджує її низький дохід та необхідність утримання; копію довідки про доходи потерпілого, що підтверджує його можливість утримувати позивача.
У правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 березня 2019 року у справі справа №643/207/16-ц (провадження №61-33638св18), визначено, що підпунктом «є» пункту 35.2 статті 35 Закону не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником.
Відповідно ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Згідно із ст. 203 Сімейного кодексу України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних інвалідністю.
Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність в останніх інвалідності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що мати не потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (постанова Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №757/44693/15-ц).
Верховний суд України в своїй постанові від 30 січня 2013 року по справі ЄУН 6-168цс12, дійшов висновку, що «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
В практиці ЄСПЛ матеріальні правомірні очікування визнаються «майном» за умови, що такі очікування (1) стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, (2) є цивільними за галузевою належністю і (3) достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту. Відповідно до усталеної практики Європейського суду ««майном» може бути «наявне майно», або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні «правомірне очікування» дієвої реалізації його майнового права» (Див.: Malhous v. Czech Republic (dec.) [GC], no. 33071/96, ECHR 2000-XII; Draon v. France [GC], no. 1513/03, ECHR 2006-IX; Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium, no. 17849/91, §§ 29-31, EC HR A332).
У рішенні «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. …право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права є об`єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України».
Відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільного кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи фактичні обставини справи та правові норми, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка як мати померлого від зазначеного ДТП ОСОБА_3 , яка має інвалідність, у відповідності до ст. 203 Сімейного кодексу України має право на правомірне очікування утримання її сином в зв`язку із інвалідністю, а отже, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1200 Цивільного кодексу України має право на відшкодування їй відповідачем шкоди, заподіяної смертю її сина в розмірі 36 мінімальних заробітних плат, як це передбачено пунктом 27.2. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Оскільки на день настання страхового випадку, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлював мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 5000 гривень.
Отже, сума відшкодування заподіяної моральної шкоди позивачу в зв`язку із смертю її сина в порядку пункту 27.2. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», становить 180 000 гривень (36*5000=180 000).
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а відтак, підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо ненадання позивачкою до суду доказів на підтвердження факту перебування на утриманні свого сина та, що допомога померлого була основним і постійним джерелом її існування, оскільки наявність у позивачки як матері потерпілого інвалідності, що не заперечувалося відповідачем, у відповідності до норми п. 3 ч. 1 ст. 1200 Цивільного кодексу України є достатньою підставою для її права на відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.
Аналогічними доводами і обґрунтована апеляційна скарга ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», тому колегія суддів не вбачає підстав для додаткового аналізу та оцінки таких доводів відповідача.
Посилання апелянта не безпідставність стягнення відшкодування одним платежем також оцінюються колегією суддів критично.
Так, згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років). Відповідно до частини другої статті 1200 ЦК України шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.
Статтею 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.
Положеннями пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) у разі визнання вимог заявника обґрунтованими зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. 
Тобто, вказана норма Закону встановлює обов`язок страховика виплатити страхове
відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, та не дає право страховику на розтермінування виплати страхового відшкодування поза межами 90-денного строку з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування.
Пунктом 36.5 статті 36 Закону №1961-IV передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25 листопада
2020 року у справі №747/522/19. Суд зазначив, що, виходячи з вищезазначених норм права, колегія суддів звертає увагу, що у цих правовідносинах ЦК України є загальним нормативно-правовим актом, а Закон №1961-IV є спеціальним нормативно-правовим актом та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. При розбіжності між загальним i
спеціальним нормативно-правовим актом перевага надасться спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Тобто Закон №1961-IV визначає спеціальні до ЦК України строки виплати страхових відшкодувань у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому саме спеціальний закон полягає застосуванню при відшкодуванні страховиком шкоди, заподіяної смертю особи при експлуатації наземних транспортних засобів.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу колегія суддів також відхиляє з таких підстав.
Як видно із матеріалів справи, 08 листопада 2022 року рішенням Миронівського районного суду Київської області було задоволено позов ОСОБА_1 до ПрАТ«Українська пожежно-страхова компанія», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого. 09 листопада 2022 року до Миронівського районного суду Київської області надійшла заява представника позивачки Лабика Р.Р. про ухвалення додаткового рішення у якій просив вирішити розподіл судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані з наданням правничої допомоги.
Заявник посилався на те, що судом під час ухвалення рішення від 08 листопада 2022 року не було вирішено питання про витрати на правничу допомогу, обґрунтування яких наведено у заяві про віднесення до складу судових витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;  судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Даний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення є вичерпним.
Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених  ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч.5 ст.270 ЦПК України).
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.
Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.
Позивачкою на підтвердження надання їй правничої допомоги на суму 20 000 грн, надано суду договір від 24 грудня 2020 року про надання професійної правничої (правової) допомоги, замовлення на надання професійної правничої допомоги від 20 травня 2021 року, детальний опис робіт (наданих послуг).
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.48 постанови №10 Пленуму  Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться документально підтверджені витрати позивачки ОСОБА_1 на правову допомогу на загальну суму 20 000 гривень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення вказаних витрат із відповідача на її користь.
Посилання апелянта на неналежність та недопустимість наданих позивачкою доказів понесених витрат на правову допомогу не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи. Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності заявлених до стягнення витрат зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт також є безпідставними, такими, що ґрунтуються на небажанні відповідача відшкодовувати позивачці витрати на правову допомогу, понесені під час судового розгляду справи.
Крім цього, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки просив апеляційний суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, понесені під час розгляду апеляційної скарги відповідача.
На підтвердження розміру витрат надав суду: договір №102 від 24 грудня 2020 року про надання професійної правничої (правової) допомоги, замовлення на надання професійної правничої допомоги від 20 травня 2021 року, детальний опис робіт (наданих послуг) від 10 квітня 2023 року.
Із наданих суду доказів встановлено, що загальний розмір витрат, понесених позивачкою під час розгляду апеляційної скарги відповідача становить 12 000 грн.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені позивачкою ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, враховує, що у задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити.
За таких обставин, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання адвоката Лабика Р.Р. в інтересах ОСОБА_1 про стягнення судових витрат та стягнення із ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія»  на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 12 000 грн.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення.
Рішення Миронівського районного суду Київської області від 08 листопада 2022 року та додаткове рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 січня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (ЄДРПОУ - 20602681) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000  (дванадцять тисяч) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                                                                    М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                            Н.В. Поліщук
 
В.В. Соколова