Постанова
Іменем України
 
14 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 760/3541/21
провадження № 61-970св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., Краснощокова Є. В., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України, третя особа - Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року у складі судді Оксюти Т. Г. та на постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року в складі колегії суддів Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.
 
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі № 359/490/20 від 11 червня 2020 року визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 1279/о від 18 грудня 2019 року про звільнення  ОСОБА_1 з посади начальника служби інформаційних технологій Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
 
Наказом від 12 червня 2020 року № 611/о  ОСОБА_1 на підставі зазначеного судового рішення поновлено на роботі на посаді начальника служби інформаційних технологій Державного підприємства обслуговування повітряного руху Україниз 18 листопада 2019 року.
 
15 червня 2020 року позивач отримав попередження від 12 червня 2020 року № 1-23.2.2/6794/20 про скорочення його посади з 11 вересня 2020 року разом з переліком вакантних посад станом на 12 червня 2020 року. Перелік не містив жодної керівної посади в управлінні чи апараті управління відповідача, на яку позивач міг претендувати відповідно до його кваліфікації та досвіду. 
 
Вказує, що наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 03 грудня 2020 року № 1124 введено в дію оновлену організаційну структуру підприємства та наказом від 31 грудня 2020 року № 1237 затверджено новий штатний розпис підрозділів головного підприємства, згідно з яким у відповідача з`явилися нові вакантні посади, зокрема, заступник начальника Управління з питань розвитку та підтримки систем та мереж, начальник відділу корпоративних мереж Управління. Однак, жодна з вакантних посад у новому штатному розписі позивачу запропонована не була.
 
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 22/о від 12 січня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника служби інформаційних технологій Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
 
За період з 12 червня 2020 року до 12 січня 2021 року позивач двічі отримав перелік вакантних посад станом на 12 червня 2020 року та 29 вересня 2020 року. Обидва переліки не містили керівних вакантних посад, на які міг претендувати позивач відповідно до свого досвіду та кваліфікації.
 
Таким чином, позивачу не були запропоновані усі посади на підприємстві, які були вакантними, що є порушенням статті 49-2 КЗпП України.
 
Позивач зазначає що за період з 12 червня 2020 року до 12 січня 2021 року відповідач здійснив низку переведень на керівні посади, такі як начальник відділу підтримки користувачів Управління, начальник відділу розвитку та підтримки інфраструктурних сервісів Управління, адміністративний директор без проведення встановленого процесу відбору кандидатів. За відсутності оприлюднених повідомлень про вакансію позивач був позбавлений можливості подати заяву на переведення на одну з них та взяти участь у відборі кандидатів.
 
Відповідач проігнорував кваліфікацію та досвід позивача, оскільки він має безперервний 33 річний стаж роботи у сфері авіаційного транспорту та 28 річний стаж роботи на підприємстві, є почесним працівником та ветераном підприємства, а тому він має переважне право на залишення на роботі. 
 
Також, звільнення позивача здійснено всупереч позиції первинної профспілкової організації та з порушенням статті 43 КЗпП України.
 
За таких обставин позивач просив: 
визнати незаконним та скасувати наказ № 22/о від 12 січня 2021 року Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби інформаційних технологій Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України;
стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року позов задоволено частково; 
визнано незаконним та скасовано наказ № 22/о від 12 січня 2021 року Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби інформаційних технологій Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України; 
стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 січня 2021 року до 19 листопада 2021 року в сумі 418 508,64 грн;
стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 908,00 грн судового збору, 25 000 грн витрат на правничу допомогу;
у задоволенні інших вимог відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив з того, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця. Також суд першої інстанції зазначив, що звільнення позивача за наявності обґрунтованої відмови первинної профспілкової організації у наданні згоди на його звільнення не відповідає положенням статті 43 КЗпП України. Встановивши, що відповідач вказаних норму трудового законодавства не виконав, що є підставою для скасування наказу про звільнення, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При визначені розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, суд першої інстанції взяв до уваги наданий позивачем розрахунок, оскільки роботодавець довідку розрахунку середньоденної заробітної плати за останні два місяці роботи перед звільненням позивача суду не надав. Період вимушеного прогулу становить з 12 січня 2021 року до 19 листопада 2021 року, що включає 216 робочих днів, а тому районний суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 418 508,64 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (1937,54 грн * 216 днів). 
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишено без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; 
рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено шляхом викладення у такій редакції: стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 січня 2021 року до 19 листопада 2021 року в сумі 609 327.32 грн; 
вирішено питання розподілу судових витрат;
в іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм трудового законодавства, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для скасування наказу про звільнення позивача.   
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд зазначив, що районний суд при обчисленні середнього заробітку не витребував довідку про середню заробітну плату позивача за останні два місяці роботи перед звільнення, безпідставно виходив з розміру середньоденного заробітку позивача в розмірі 1937,54 грн, адже відповідно до наданої апеляційному суду довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 від 17 лютого 2021 року № 4.3-22-144 середньоденний заробіток становить 2 807.96 грн. За таких обставин встановивши, що період вимушеного прогулу склав 217 робочих днів, апеляційний суд зробив висновок, що середній заробіток, який підлягав стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу становить 609 327,32 грн (2 807,96 грн х 217).
 
Аргументи учасників справи
 
У січні 2023 року Державне підприємство обслуговування повітряного руху України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити в цій частині нове рішення. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди під час розгляду справи неправильно визначили розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача та не врахували, що ОСОБА_1 встановлено 0,5 норми тривалості робочого часу на 2021 рік та затверджено триденний графік роботи на тиждень. Тому кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 12 січня 2021 року до 19 листопада 2021 року становить 132, а не 217, у зв`язку з чим з роботодавця на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 370 650,72 грн (2807,96х132). 
 
28 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень в оскарженій частині. Вказує, що суди не встановити та матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про встановлення позивачу графіка роботи у три дні на тиждень. Крім того, у відзиві ОСОБА_1 просить стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України понесені витрати на правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 30 000 грн. 
 
Рух справи
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 19 січня 2023 року касаційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України передано на розгляд судді-доповідачеві Антоненко Н. О.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2023 року касаційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишено без руху; надано для усунення недоліків касаційної скарги строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2023 року поновлено строк на касаційне оскарження; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою; витребувано з районного суду справу № 760/3541/21; надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
14 квітня 2023 року матеріали справи № 760/3541/21 надійшли до Верховного Суду та передані судді-доповідачеві Антоненко Н. О. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2023 року відзив первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців» на касаційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України разом із доданими до нього копіями документів повернуто без розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
В ухвалі Верховного Суду від 31 березня 2023 року вказано, що касаційна скарга містить підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що суд апеляційної інстанції при вирішенні справи не застосував висновків викладених у постанові у постанові Верховного Суду від 21 червня 2018 року в справі № 592/5721/17.
 
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду оскаржуються в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а в іншій частині не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються.
 
Позиція Верховного Суду
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 з 12 червня 2020 року до 12 січня 2021 року працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України на посаді начальника служби інформаційних технологій. 
 
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 22/о від 12 січня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
 
У справі, яка переглядається, наказ про звільнення позивача визнано незаконним та скасовано. Рішення суду першої та апеляційної інстанцій у зазначеній частині не оскаржені. 
 
Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
У справі, яка переглядається:
позивач просив стягнути середній заробіток за період з 12 січня 2021 року до 19 листопада 2021 року;
відповідно до довідки, виданої Державним підприємством обслуговування повітряного руху України від 17 лютого 2021 року, середня заробітна плата ОСОБА_1 обчислена виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують даті звільнення, і становить: 2807,96 грн середньоденний заробіток; 70108,23 грн середньомісячний заробіток;
суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції та обраховуючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, врахував надану відповідачем довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 від 17 лютого 2021 року № 4.3-22-144 та встановив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 609 327,32 грн (2807,96 грн х 217 робочих днів);
відповідач, заперечуючи проти вказаного висновку, зазначив про неврахуванням судами того, що ОСОБА_1 у 2021 році було встановлено триденний графік режиму роботи, а саме понеділок, середа та п`ятниця, а тому апеляційний суд невірно обрахував кількість робочих днів, які підлягають урахуванню, для визначення розміру середнього заробітку. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року в справі № 607/2071/17 (провадження № 61-2752св19) зазначено, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з Порядком № 100 середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, в даному разі незаконному звільненню, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи). Для працівників з відрядною оплатою праці за відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може змінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду. З розрахункового періоду виключається лише час, протягом якого працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково. Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період». 
 
У постанові Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі № 592/5721/17 (провадження № 61-33414св18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження, зазначено, що «наказом генерального директора ПАТ «Сумське НВО» № 75 від 21 березня 2014 року встановлено з 26 травня 2014 року для всіх працівників підприємства неповну робочу неділю з наступним режимом роботи, а саме, триденну робочу неділю, з наступними робочими днями: понеділок, вівторок, середа. Тобто, на підприємстві діяв неповний триденний робочий тиждень, установлений наказом від 26 травня 2014 року № 75. Триденний робочий тиждень, який діяв у тому числі і для позивача протягом травня 2017 року - липня 2017 року, був установлений у зв`язку із виробничою необхідністю, за згодою з конкретними працівниками».
 
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Аналіз матеріалів справи, яка переглядається, свідчить:
            наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 245 від 10 квітня 2020 року «Про введення режиму неповного робочого часу» з 10 липня 2020 року змінено істотні умови праці усім працівникам та встановлено режим роботи неповного часу, а саме 0,5 норми тривалості робочого часу з 10 липня 2020 року. З указаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений та надав свою згоду на таку зміну умов праці, що підтверджено його згодою від 30 травня 2020 року (том 3 а.с. 62);
            наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 802 від 31 липня 2020 року «Про встановлення режиму неповного робочого часу ОСОБА_1 » позивачу встановлено неповний робочий час, а саме 0,5 норми тривалості робочого часу з 15 серпня 2020 року; 
відповідно до графіка режиму роботи начальнику служби працівників служби інформаційних технологій управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту ОСОБА_1 встановлено режим роботи: понеділок з 09:00 год. до 14:30 год (обідня перерва з 12:30 год до 13:15 год) тривалість робочого дня 4:45 год; середа з 09:00 год. до 18:00 год (обідня перерва з 12:30 год до 13:15 год) тривалість робочого дня 8:15 год; п`ятниця з 09:00 год. до 16:45 год (обідня перерва з 12:30 год до 13:15 год) тривалість робочого дня 07:00 год; загальна кількість робочих годин позивача за тиждень склала 20 год. Вказаний графік встановлений позивачу з початку запровадження 0,5 норми тривалості робочого часу, термін дії вказаного графіка роботи не зазначено;
наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 1041 від 28 жовтня 2020 року «Про режим неповного робочого часу» з 01 січня 2021 року змінено істотні умови праці усім працівникам та встановлено режим роботи неповного часу, а саме 0,5 норми тривалості робочого часу на 2021 рік. З указаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений та надав свою згоду на таку зміну умов праці, що підтверджено його згодою від 04 грудня 2020 року (том 3 а.с. 67). Обставини встановлення 0,5 норми тривалості робочого часу в 2021 році позивачем не заперечуються;
у пункті 2 наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 1041 від 28 жовтня 2020 року зазначено, що заступникам директора, адміністративному директору, керівникам структурних підрозділів, що безпосередньо підпорядковані директору, до 20 листопада 2020 року розробити на надати на затвердження начальнику управління персоналу графіки виходу на роботу на 2021 рік з урахуванням рівнозначного розподілу 0,5 норми тривалості робочого часу між підпорядкованими працівниками для забезпечення безперебійного функціонування підрозділів. Матеріали справи не містять затвердженого начальником управління персоналу графіку виходу на роботу ОСОБА_1 на 2021 рік. 
 
За загальним правилом нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті (стаття 50 КЗпП України). 
 
Відповідно до статі 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Тривалість неповного робочого часу не обмежується і може встановлюватися як шляхом зменшення тривалості щоденної роботи, так і зменшенням щоденної роботи при неповному робочому тижні.
 
У справі, яка переглядається:
ОСОБА_1 наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 1041 від 28 жовтня 2020 року «Про режим неповного робочого часу» з 01 січня 2021 року встановлено режим роботи неповного робочого часу у вигляді 0,5 норми тривалості робочого часу;
апеляційний суд під час визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу взяв до уваги долучену відповідачем до апеляційної скарги довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 від 17 лютого 2021 року № 4.3-22-144. Вказана довідка не містить у собі даних про обсяг фактично відпрацьованих позивачем днів (годин), а також відомостей щодо отриманої ОСОБА_1 заробітної плати за останні два місяці перед звільненням; 
при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_1 встановлено 0,5 норми тривалості робочого часу на 2021 рік, у зв`язку з чим не визначив кількість відпрацьованих ОСОБА_1 робочих днів (годин) у розрахунковому періоді для розрахунку середньоденної (середньогодинної) заробітної плати та передчасно зробив висновок про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 609 327,32 грн. 
 
В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного оскарження дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу  прийнята без урахування висновку Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі № 592/5721/17 (провадження № 61-33414св18) та без додержання норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду в оскарженій частині - скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Щодо розподілу судових витрат
 
У статті 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.
 
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження                                № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги відповідача розподіл судових витрат за касаційний розгляд справи підлягає здійсненню тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, справу в зазначеній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Із моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року в скасованій частині втрачає законну силу. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                          В. І. Крат
 
Судді                                                                            Н. О. Антоненко 
 
                                                                                     І. О. Дундар 
 
                                                                                     Є. В. Краснощоков
 
                                                                                     М. М. Русинчук