Ухвала
 
26 квітня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 357/5403/22
провадження № 61-5309ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі державного органу Державної казначейської служби України, третя особа - Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про відшкодування шкоди заподіяної злочином,
 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з відповідача за рахунок коштів державного бюджету на свою користь 809 386,43 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої злочином.
Позов обґрунтовано тим, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2012 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України), згідно з яким ОСОБА_2 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс кілька ударів рукою по тулубу ОСОБА_1 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді двохмоментного розриву селезінки, внутрішньочеревну кровотечу. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 липня 2013 року рішення суду першої інстанції змінено та зменшено розмір відшкодування моральної шкоди до 250 000,00 грн. На виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист, який був поданий для примусового виконання до районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ. За період з 2013 року до 2021 рік органом державної виконавчої служби вжито всіх заходів, направлених на виконання рішення суду, однак неодноразово встановлено, що боржник ОСОБА_2 є неплатоспроможним та в нього відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. На даний час на примусовому виконанні з 30 липня 2021 року виконавчий лист не перебуває, оригінал цього виконавчого листа знаходиться у позивача. Станом на 30 липня 2021 року залишок боргу складав 240 752,68 грн. Позивач вважав, що через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, шкоду, відповідно до частини другої статті 1177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), повинна компенсувати Держава Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Також позивач зазначав, що згідно зі статтею 625 ЦК України Держава Україна повинна сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, з 01 серпня 2013 року до 31 травня 2022 року, у розмірі 831 391,23 грн. (240 752,68 х 345,33 % індекс інфляції).
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої станції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що держава Україна не гарантує безумовного права потерпілого на відшкодування шкоди, завданої злочином, а умови і порядок відшкодування такої шкоди державою не визначені.
Посилання позивача на те, що державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення через відсутність у боржника майна, не може бути безумовною підставою для покладення на державу відповідальності за шкоду, завдану конкретними особами, на підставі статті 1177 ЦК України.
Наявність постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення, не є безумовним доказом неплатоспроможності злочинця, якому обрано міру покарання не пов`язану з позбавленням волі, який може працювати та відшкодовувати завдану його злочинними діями шкоду.
При цьому, суд врахував, що позивачем не надано доказів того, що ним було використано всі можливі та ефективні засоби для виконання судового рішення, зокрема такі як, оскарження дій державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскарження бездіяльності державного виконавця щодо не вчинення заходів з приводу розшуку майна боржника та застосування до останнього обмеження у праві виїзду за межі України, та інших дієвих заходів щодо виконання обов`язку боржника виконати судове рішення.
Крім того, у разі зміни майнового стану боржника стягувач, відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, установлених статтею 12 цього Закону.
У квітні 2023 року від ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.
Вивчивши зміст касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову    суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї   статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У поданій касаційній скарзі на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зазначає підставою касаційного оскарження пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема просить відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, які застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Суд звертає увагу заявника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України є зазначення норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу.
 
Предметом спору у справі № 916/1423/17 є вимога позивача про стягнення з держави матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування, які протягом тривалого часу не завершили розслідування у кримінальному провадженні щодо розшуку викраденого майна позивача, чим завдали йому майнової шкоди у вигляді вартості цього майна.
 
У постанові від 03 вересня 2019 року Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що комплексне застосування частини шостої статті 1176 та статті 1177 ЦК України у справах про відшкодування державою шкоди, завданої юридичній особі внаслідок кримінального правопорушення, якщо внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування не встановлено особу, яка вчинила злочин, є неможливим.
 
Водночас, у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, предметом спору є вимога позивача до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України компенсувати шкоду за рахунок коштів Державного бюджету України через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. 
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
За таких обставин колегія суддів не може визнати належним чином обґрунтованими підстави касаційного оскарження, зокрема посилання заявника на необхідність відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, оскільки ця справа та справа № 357/5403/22 за встановленими у них обставинами не є співставними.
У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна                   скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього                   Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку, тому касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення  Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року підлягає поверненню.
 
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.
 
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі державного органу Державної казначейської служби України, третя особа - Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про відшкодування шкоди заподіяної злочином вважати неподаною та повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                І. Ю. Гулейков